Hei og velkommen til det andre foredraget i
forelesningsserien antropocen - menneskets tidsalder, -
- i regi av UiO:Norden. Mitt navn er Ole Jacob Madsen og jeg er dagens ordstyrer. Dagens program er som
følger: Først vil Marius Timmann Mjaaland, professor i religionsfilosofi ved det teologiske fakultet
ved UiO, holde en 45-minutters forelesning som har tittelen "angst i antropocen"
Deretter vil leder av Natur og Ungdom, Gina Gylver, gi en 10 minutters respons på forelesningen,
så vil Mjaaland få svare, og deretter har vi satt av en halvtime til spørsmål fra salen
eller fra studentene på Zoom
Vi regner med å være ferdige senest 17:45. Det blir ingen pauser underveis
Vi gjør oppmerksom på at dette blir strømmet direkte på nettet
Spørsmål som stilles kommer med i sendingen, men det er bare selve forelesningen til
Marius som de blir liggende ute på nettet.
Da kan vi sette i gang, så vær så god Marius, scenen er din.
Velkommen til forelesning om angst i antropocen
Dere kan jo bruke litt tid på å betrakte dette ansiktet her. Hvis dere ser dypere inn i
det ansiktet så ser dere jordlagene og fossilene fra hundre tusener og millioner av år
Jeg skal begynne med et bestemt byggverk, nemlig Babels tårn. Det finnes nemlig en gammel
fortelling om da menneskene ville bygge et tårn. Et høyt tårn. Det skulle rekke like opp til himmelen.
Fundamentet var solid og de brukte det ypperste av
ingeniørkunst for å få tårnet så høyt som overhodet mulig.
De brente teglstein, de konstruerte og bygget, inntil tårnet var så høyt at det strakte seg like
inn i himmelen - om det var en illusjon eller ikke
var det ingen som var i stand til å avgjøre. Men så oppstod det forvirring og strid. De greide ikke å
samarbeide lenger. Da falt tårnet, og fallet ble stort. Byggverket lå i ruiner. Og i tumultene som fulgte, -
- ble forvirringen total. De begynte å tale i forskjellige tungemål og alle misforsto hverandre.
Den babelske forvirring var komplett.
Fortellingen er kjent som beretningen om Babels tårn (Gen 11,1-9) i Det gamle testamentet.
Den har et ganske enkelt poeng, som handler om mennesket
og dets storhet men også dets litenhet og begrensning.
Menneskets hybris, og hovmod. På et vis er det også fortellingen om antropocen, menneskets tidsalder.
Eller i hvert fall en av de mange fortellingene om antropocen. Og et spørsmål som mange skiller seg nå er:
Er mennesket lite – eller er det stort?
De siste femti årene viser det seg at menneskeheten samlet sett bygger et stort tårn. Den etterlater seg et
avtrykk på jorden. Det skjer i form av byggverk og byer, i en skala menneskeheten aldri før har sett
Men til forskjell fra tidligere er det ikke bare tårn og byer som bygges. Hele kloden eksproprieres
og bygges ned som et Babels tårn. Vi ser spor av menneskelig aktivitet i himmelen og atmosfæren.
I havet. I skogen. I myrene. I klodens yttersoner -
- polare strøk der iskanten smelter, der isen i jorden på
tundraen smelter, og byer og samfunn trues av økende havnivå.
Mennesket, som alltid tidligere har sett seg selv som en liten og ubetydelig
aktør på kloden, truet av naturkreftene og likevel avhengig av dem, er nå blitt den viktigste faktor
når det kommer til endringer i geologien, i klimaet, i naturen.
Så lenge vi kan huske har menneske bygge et tårn og byer, men så oppdager vi nå at all denne
byggeaktiviteten er en trussel for livet på kloden, og
også for menneskene selv. Da oppstår forvirring og strid.
Og kanskje er det slik også i dag, at hovmod står for fall.
Velkommen til antropocen. Dette navnet har allerede spredt seg som ild i tørt gress
Bokstavelig talt, så å si. For eksempel California. Mange snakker om det, men de færreste vet hva det betyr
Handler det om Jordens historie eller dens fremtid?
Om klimakrise og frykten for katastrofe? Eller er det mennesket som har blitt nytt og fremmed?
Selve navnet antropocen har noe urovekkende over seg, -
- i hvert fall for oss som tenkte at vi visste hva et menneske var og har lest
Platon og Paulus, Hegel og Butler. Men nå er det noe nytt som kommer.
Det er tre ting som er urovekkende: Det første er endringene i klima og natur, -
som skjer stadig raskere i verden rundt oss
De som studerer det systematisk snakker om det "big acceleration", altså akselererende endringer som skjer.
Det andre er at vi mennesker i en eller annen forstand bærer en del av ansvaret for disse endringene -
- i hvert fall en del av ansvaret for akselerasjonen.
Så kan vi spørre: Er vi skyldige i de endringene?
Og det er uklart, -
- men et spørsmål om ansvar og skyld bør kanskje forsøkes å avklares.
Det tredje er at konsekvensene er
såpass uoversiktlige og potensielt dramatiske.
Ikke at jorda går under eller menneskeheten forgår, men at endringene får store og
uforutsigbare konsekvenser. Uvissheten vekker uro, og særlig i et samfunn som er
fiksert på sikkerhet og kontroll.
Vi skal begynne med noen eksempler bare fra det siste året
Året 2021 ble på mange måter et merkeår
Det var da FNs klimapanel for første gang utvetydig slo fast
- tidligere hadde det vært 5% tvil - men nå var det utvetydig fastslått at
klimaendringer skyldes menneskelig aktivitet.
Omtrent samtidig så kom den svære flommen i Mellom-Europa som kostet hundrevis av liv
I August hadde vi de svære skogbrannene i California som var de største i moderne tid, og -
- tilsvarende i Sibir, som har enda mer dramatiske konsekvenser, selv om ikke så mange bor der
Allerede dagen før året begynte, gikk et jordras på Gjerdrum der ti mennesker omkom, og et ufødt barn
Det var også dramatisk. Alle disse hendelsene skyldtes i større eller mindre grad
menneskelig inngripen.
I Tyskland hadde det vært styrtregn i flere dager og det ble meldt om fare
for en hundreårsflom. Men lokale myndigheter i disse områdene
tenkte ikke på at landskapet og jordsmonnet hadde endret seg radikalt siden forrige hundreårsflom.
Siden jordoverflaten - og dette kom ikke like tydelig fram i Norge som i Tyskland -
- jordoverflaten er blitt dekket av asfalt og
brostein, og elvene er regulert, jordbruket effektivisert og jordene drenert
sånn at vannet flyter oppå istedenfor å gå ned bakken, og får en langt mer ødeleggende virkning.
Det er altså en kombinasjon av ulike faktorer som er vanskelig å gjennomskue og planlegge på forhånd.
Brannene i California og Sibir
Særlig i California oppstår skogbranner hvert år. Men aldri før så omfattende som i fjor.
Og det har en årsak som handler om menneskelig inngripen.
Skogbrannenes omfang skyldes menneskeskapte endringer
i jordforhold og vegetasjon, temperatur og nedbør. Og konsekvensen er en
forsterkning av de samme effektene med økte utslipp av CO2 og endringer som akselererer.
I Gjerdrum hadde utbyggere fjernet vegetasjon og flyttet jord, -
- slik at kvikkleiren husene var bygget på ble mindre stabil.
Senest i går ble det klart at kommunen er siktet for mangel på sikring av kvikkleiren.
Men kommunens ansvar er ikke det viktigste her, heller å se
at raset skyldtes forflytninger og erosjon over mange år.
Det interessante i vår sammenheng er at det skyldes
endringene jordlagene i geologien. Menneskeskapte endringer.
Vi vil aldri kunne beskytte oss mot naturkatastrofer, men det er rystende
å se at grunnen forsvinner under føttene våre. Eller å se brannene som som herjer og
flommen som river med seg hus og landsbyer.
Men det mest urovekkende er kanskje likevel, som Espen Stueland skriver i
i boken Syvhundreårsflommen, at vi ser det, og blir forskrekket, -
- men likevel ikke endrer på noe som helst. Ikke noe vesentlig i hvert fall, og fortsetter i samme spor.
Kari Nordgaard, som er amerikaner med norske røtter, har skrevet om en liten bygd som ligner veldig
på Voss et år da snøen bare ble borte. Hun kalte det "Living in Denial". For man får
sånne små strukturer hvor man endrer sin oppfatning av normalitet så det unormale veldig fort blir
lurt inn i det normale.
Kollega Arne Johan Vetlesen i vårt prosjekt snakker om "denial of nature" - det at man
fornekter naturen og at man selv er en del av naturen.
Og her kommer jeg til spørsmålet om angst. En rekke undersøkelser, både nasjonalt og
internasjonalt, flest internasjonalt, har vist at
særlig unge mennesker oppgir at de har angst for fremtidige klimaendringer, såkalt klimaangst.
Mange forteller også om økosorg og uro for fremtiden. Vi har tall fra 2019 der - det er veldig
stor forskjell i aldersgrupper - men for eksempel 57% av de som var under 30 år var
svært bekymret for klimaendringer. Det var en undersøkelse med ca. 4000 deltagere. Og på en
globale studie som kom i høst var det 59% som svarte at de var svært eller ekstremt bekymret for -
- fremtiden. Og disse undersøkelsene, særlig de kvantitative, skiller ikke så tydelig
mellom kategoriene bekymret, engstelig, ha angst, osv.
Kategoriene flyter litt. Og dette var en undersøkelse -
- blant unge mennesker, en internettstudie. Man kan
spørre seg hvor representative svarene er
Men uansett om det hadde vært 20 eller 25%, hadde det vært mye det og.
Mange, særlig i det globale sør, sier at klimaendringene påvirker det daglige livet
Man kan spørre om selve uttrykket klimaangst er dekkende, eller om det er godt begrep.
for dette. Og her er det et stort spenn: Noen forskere roper varsko, og -
de får store overskrifter i avisene.
Andre, som Per Espen Stoknes, skriver selvhjelpsbøker og -
- presenterer forslag til klimaangst-terapi, for eksempel
gjennom naturopplevelser og det grønne skiftet, -
- som er en måte å respondere på. Andre spør om dette kan
klassifiseres som angst. Og da kommer vi til spørsmålet: Hva er angst?
Det finnes nok veldig mange definisjoner. Ole Jacob Madsen påpeker -
- påpeker at angst i fra psykologien er en sykdomsdiagnose, -
- og dermed har han vært skeptisk til å bruke ordet "klimaangst" og spør om det egentlig er -
- dekkende. Det er lurt å spørre om
Et amerikanske økomagasin sa at dette var årets ord i 2019 og 2020, men det var så årets
"hype" - så det får en viss suggestiv effekt. Hvis man tenker at angst er en
irrasjonell, overdreven eller ubestemmelig frykt, så -
kan man jo spørre om det er
treffende. Er det egentlig irrasjonelt i forhold til
miljø og klimaendringer å ha angst eller frykt?
Ubestemmelig, ja kanskje. Hvis man drar det over til en diagnose - er det noe man skal få
terapi for, for å bli frisk?
Eller er det andre ting man skal møte angsten med?
Jeg tenker det er mye riktig i skepsisen. Samtidig må man spørre seg -
- hvis det er såpass mange unge mennesker som beskriver uro på den måten -
kanskje angst er det beste ordet likevel? Jeg hørte på en podcast
nylig, med Ole Jakob og psykologistudent Mia Charmberlain. Mia forsvarte bruken av ordet angst -
- som den mest presise beskrivelsen av hennes erfaring. Hun hadde aldri tenkt på det som en sykdom, -
- men det handlet likevel om angst.
Jeg tenker det er en treffende beskrivelse. Her kommer vi til det neste -
- punktet, nemlig:
Vi kan også forstå angst som en
menneskelig reaksjon på noe usikkert og uvisst. Vi kjenner det fra filosofi, teologi, -
- litteratur, allerede flere tiår før psykologien ble utviklet som fag. Blant annet i Norden gjennom
den forfatteren her, Søren Kierkegaard. I 1844 ga han ut begrepet angst.
Der beskriver Kierkegaard begrepet angst som en form for samtidsdiagnose
Han forutsetter faktisk at alle mennesker har angst, selv om noen -
- til tross for angsten - fremsto som mer veltilpassede og ville benekte at de hadde angst.
Da tenkte han, eller -
- han sier vel rett ut at da er de noen løgnere - livsløgnere.
Da har de ikke innsett hvordan de har blitt kastet ut i angsten.
Han tenker at de var i stand til å undertrykke angsten ved å
hengi seg til et borgerlig liv, selvbedrag og trivialiteter.
Hvis man vil forstå angsten som diagnose, trenger det nemlig ikke bare være en slik diagnose
for den enkelte, men for hele samtiden - selv om det treffer den enkelte.
Slik leser jeg Kierkegaard har angsten har en objektiv side knyttet til mulige, fremtidige -
- hendelser som er uberegnelige og vanskelig å begripe.
Døden, for eksempel. Dødens avgjørelse.
Den er uviss, men ingen mennesker unslipper den
Døden er det eneste visse, men også det eneste hvorom intet er visst. Heidegger grep fatt -
- i denne tanken på vår væren-til-døden og gjorde det til utgangspunkt for en eksistens-filosofi.
Men Kierkegaard har mer å bidra med for å forstå og lese vår egen samtid og dens symptomer.
Subjektivt møter den enkelte -
- en kontinuerlig og implisitt anklage om skyld for det forbruk, den livsform -
- og det økonomiske, politiske og industrielle system vi tilhører og viderefører.
Hvem er skyld i det? Er det du og jeg? Er det systemet? Hvem er systemet?
Hvordan henger disse nivåene sammen?
Denne anklagen utløser en kognitiv og affektiv dissonans
Angsten får en kritisk funksjon idet en ny generasjon avslører hvordan de oppdras -
- og skoleres inn i bestemt system, et bestemt tankesett. Har dere tenkt over det?
Jeg tenker slike observasjoner er interessante. For det ligger sterke, normative -
- føringer og forbruksmønstre som nærmest tvinger en inn i fedrenes synder.
Og det kalles «frihet».
Kierkegaard ville kalt det et gigantisk selvbedrag, en virkelighetsflukt
Og slik er det ofte når man mener å oppdage et misforhold i samfunnet som mange
har interesse av å fornekte eller usynliggjøre. En får behov for å si ifra: Se opp!, som det heter i filmen.
En slik diagnose er ikke nødvendigvis så presis, men den avdekker noen grunntrekk ved vår tid.
Kanskje særlig et samfunn som det norske, med velferd som er sikret av olje, -
- og en overflod som krever et forbruk av oss. Alle er så bekymret hvis
forbrukeret går ned, for da kollapser dynamikken i markedet, -
- så det må i hvert fall ikke skje. Innføringen av begrepet antropocen fastholder menneskets -
ansvar og skyld for dette.
Men åpner kanskje for et slags mulighetsrom eller handlingsrom.
Kierkegaard beskriver det slik: «Den som blir -
- skyldig i angst, blir så tvetydig skyldig som mulig.»
Thomas Hylland Eriksen bruker i stedet for antropocen ordet "kapitalocen"
Geologene strides i år etter år om hvorvidt man kan godta betegnelsen
antropocen på en ny epoke. Men gir du Thomas Hylland Eriksen en time har han 10 ord som beskriver akkurat
denne epoken, og det er ganske treffende.
Her er poenget at det gjelder ikke den enkelte, men det kapitalistiske systemet, som -
- driver verden i en bestemt retning. Det får med noe, men ikke alt
Jeg tenker at hvis vi skal snakke om diagnose i forhold til
klimaangst, så er det ikke bare interessant å diskutere det -
- som terapi, men som en samtidsdiagnose.
Og dermed er vi tilbake til ordet vi skal følge, nemlig antropocen, som -
- egentlig også er et diagnosebegrep. Jeg skal spørre: 1. Hva er antropocen?, -
- hvordan det defineres, dersom det er mulig å definere det, -
2. Hvorfor antropocen?
3. Hvordan antropocen kan forstås som et vannskille eller en perspektivendring for vårt samfunn og vår tid
Over til antropocen, som er en mulig betegnelse på en ny geologisk epoke.
Den er ikke helt akseptert av geologene ennå
Flommen, skogbrannene og jordraset viser -
- hvorfor flere har begynt å snakke om en ny epoke: Antropocen - menneskets tidsalder.
Navnet ble foreslått på en kongress i geologi, men ble raskt overtatt av andre –
– biologer, sosiologer, filosofer, teologer og antropologer. Men geologene er fortsatt i tvil.
Betyr det "antropoc" = menneske, og "cen" = ny/nytt
Direkte oversatt altså "nytt menneske". Det nye er at mennesket er den største endringsfaktoren -
- på jorden. Det er derfor -
- du følger denne strukturen med holocen - jeg skal komme tilbake til det.
Det var den tidsepoken som gjaldt fra forrige istid, for ca. 11 700 år siden. Der kulturene har kunnet -
- vokse, og vi har fått denne voldsomme økningen i populasjonen, husdyr og disse store -
- endringene som har skjedd i løpet av den epoken.
Paul Krutzen, nobelprisvinner i kjemi, er på en geologikonferanse.
Etter å ha hørt på foredrag etter foredrag om endringer i holocen, sier han:
«Vi er ikke lenger i holocen!» Så nølte han: «Vi er i … i … antropocen!»
Det var en spontan formulering, som snart ble plukket opp og spredt videre. Men der og da vekket det -
- oppsikt, og han måtte begrunne etterpå hvorfor han brukte ordet som han allerede hadde definert.
Og det var flere som hadde snakket om antropocen tidligere, men -
- det var her det fikk en slik eksplosiv innflytelse, også utover geologien.
Crutzen begrunner det både i en artikkel fra 2000 og den mest kjente i Nature fra -
- 2002, «Geology of Mankind». Her forstår han dette begrepet
i forlengelsen av «noösfæren», («bevissthetssfæren»)
Og det er et uttrykk som er hentet fra -
- Pierre Teilhard de Jardin.
Han var jesuitt, og både paleontolog og teolog. Han skrev flere -
- innflytelsesrike, litt mystiske tekster om skapelse og meditativ erkjennelse, på 60- og 70-tallet
Crutzen trekker inn dette teologiske perspektivet i det han skal beskrive en ny geologisk epoke.
Det tenker jeg i seg selv er litt interessant. Men så hevder han at det handler om at -
- mennesket har overskridt en grense. Hvis vi ser videre på dette teologiske perspektivet, -
- altså geologien undersøker mange lag nedover for å finne en en kronologi. Man graver i -
- i jorda, og oppdager nye kjennetegn på endringer i millioner av år.
Men for å definere begrepet, så -
- vil Crutzen knytte det til samtiden - altså en type fortolkning
av tiden. Og teologi er egentlig en fortolkningsdisiplin:
Dette tidsbegrepet og forholdet mellom bevissthet og kosmos har blitt preget av en rekke kristne tenkere, -
- som Augustin og Kierkegaard. Mens geologien analysere mineraler og sedimenter, og avleser -
- tiden på ulike strata i jordskorpen, er teologien opptatt av
å fortolke tiden i lys av tekster, erfaringer og menneskets -
- plass i tilværelsen. Her peker Crutzen på at det er risset opp -
- en hellig grense for mennesket, der det innhentes av angst og uro. Om det overskrider grensen, -
- gjør det seg skyldig overfor alt som lever og den levende Gud.
Crutzen og de Jardin trenger begge aspekter, både forklaringen -
- og forståelsen, for å kaste nytt lys over menneskets plass på kloden og dens ulike tidsaldre.
I den situasjonen og med den uvissheten vi ser i dag, tenker jeg noe av det mest -
- interessante er det behovet for tverrfaglighet som vi ser i forhold til den epoke som inntil -
- videre har fått navnet antropocen. Både kritiske perspektiver og konstruktive ansatser krever -
- genuin tverrfaglighet, også på tvers av skillet mellom
natur- og samfunnsvitenskap, humaniora, teologi, -
utdanningsvitenskap, juss og økonomi.
Hvis vi skal forstå denne betydningen av antropocen, så kan vi godt følge Crutzen -
- et stykke videre i denne artikkelen.
Crutzen er strengt tatt ganske pessimistisk. Han hevder at menneskets innflytelse på jorden ikke -
bare er økende, men akselererende, som han oppdaget gjennom å -
- sammenligne kurvene. Han fikk nobelprisen for oppdagelsen av hull i ozonlaget allerede tidlig på -
70-tallet, og var noe man kunne endre på. Så han så -
- muligheten for å få til en endring. Først hevder han at jordlagene og -
- kryosfæren (den frosne delen av jordoverflaten) endres mer av mennesker enn noen annen faktor.
Og det er på en måte det geologiske holdepunktet.
Og dette vil fortsette og ha konsekvenser i tusenvis, eller titusenenvis, av år.
Det er ganske lange perspektiver. Men så snur han fokus fra historien og fjern fortid - som er det -
- geologien handler om, mot fremtiden. Det handler om prognoser.
Det er kanskje det som har gjort begrepet ganske suspekt blant geologene.
En av grunnene til enorm skepsis og motstand mot å kalle dette for en geologisk epoke.
I tillegg til at den forrige epoken da blir for kort - den er jo
bare 12 000 år. Tidligere har epoker vært på hundretusener eller -
millioner av år. For det tredje våger Crutzen seg inn på en fortolkning av hva dette betyr for -
forståelsen av menneskets plass i kosmos.
Stilt overfor potensielt katastrofale konsekvenser har mennesket pådratt seg en skyld -
- og et ansvar. Etisk, politisk og sosialt kan man ikke forholde seg likegyldig til det han mener vil skje.
Disse tre momentene er det Crutzen mener definerer antropocen som epoke.
Og det utforderende er disse ulike perspektivene -
- som han henter inn i en artikkel på 2-3 sider. Den er verdt å ta en kikk på.
Og så kan man spørre hvordan dette preger vår tid.
Vår tid er ganske kort hvis vi se på de perspektivene geologer vanligvis jobber med.
Det geologien trenger for å bli enig - og her skal de ha 60% enighet på store konferanser
- er at kriteriene må kunne identifiseres i enten fossiler, bergarter eller -
- bestemte store endringer som man vil kunne se om en million år.
Hvis du ikke har den type identifiserbare endringer kan du gjerne drive filosofi eller antropologi, men du -
- driver ikke med geologi, for å si det sånn.
Derfor har de hatt en egen arbeidsgruppe som har jobbet med det. Her ser vi -
- hvilke enorme tidsspenn det handler om. Kvartær er jo bare de siste to millionene årene, -
- men før det tertiær, krittperioden og jura. Da begynner vi å komme hundrevis av millioner -
- av år tilbake i klodens historie.
Alle disse epokene har sitt eget kjennetegn i jordlagene.
Når det er for eksempel Pennsylvanian og Mississippian, -
- så er det et kjennetegn som er funnet i Pennsylvania eller Mississippi.
Og det man i tillegg argumenterer for i denne geologidiskusjonen -
- er den såkalte «hockeykølle-effekten», som vært omstridt og mange -
- klimafornektere avviser. Det handler ikke bare om temperatur som stiger raskt, men om et
samsvar mellom veldig mange sosioøkonomiske tendenser og jordsystemendringer
karbondioksid, nitrogenoksid osv.
Dette er altså ting man vil kunne se nedfelt i jordlag over tid, og enda viktigere -
- denne her. De atomprøvesprengning som begynte allerede i 1945 og intensivertes utover på 40 og
50-tallet, inntil det ble prøvestans - de har ikke bare ødelagt en del øyer i
Stillehavet, som er tilintetgjort, men de har også satt seg som bor i i sedimentene over hele kloden.
Så det er noe som finnes overalt.
For å beskrive hva som er resultatene av dette ...
- Han som er leder for antropocen -
- arbeidsgruppe, Jan Zalasiewicz, han innrømmer at dette er vanskelig å overbevise geologene om.
Noe av det som er det aller vanskeligst er at det begrepet blitt så populært. Alle snakker om det, -
- nei, da er det ikke noe for geologer. Men han sier at det er mange antropocener der ute, og det må vi bare
la det være, men det har også en substans innenfor geologien, hevder han. Han har ledet denne -
- arbeidsgruppen i 12 år, og har nå overlatt det til en annen. Neste mulighet for å vedta om vi -
- er i antropocen eller ikke, kommer på en konferanse i
Dublin i 2024 - men antagelig blir avgjørelsen utsatt da også.
Det er en del andre som har tenkt rundt dette, det har gjort at vi har fått en diskusjon -
- innenfor så mange andre fagfelt. Historikeren Dipesh Chakrabarty har vært tidlig ute med å -
- beskrive hvordan dette få betydning for historiefaget - nemlig at man fra nå av ikke kan tenke -
naturhistorie løsrevet fra menneskehetens historie, og at disse narrativene må tenkes sammen.
Det gir ikke noen mening å forstå menneskenes historie hvis
det ikke kobles opp til de endringene som menneskehetens -
- historie forårsaker i naturhistorien, og motsatt.
Men han advarer samtidig mot to tendenser i historeskrivningen. Det ene er det koloniale -
- perspektivet, det vestlige - det må man legge bort, hvis ikke fortsetter man den typen prosess som har -
- skapt antropocen. Det andre er å ikke overse kompleksiteten som ligger i forholdet -
- mellom menneskenes og -
- klodens historie. Og der mener jeg det finnes to feil: Det å avvise sammenhengen helt, og det å -
- overvurdere menneskenes betydning, som filosofer, teologer og antropologer har en -
- tendens til å gjøre. Jeg vil også nevne en annen type problemstilling som Bruno Latour tok opp i sin -
- tale da han fikk Holbergprisen, nemlig at dette gjør at vi må tenke nytt om hva det er å handle.
Hvordan reagerer vi egentlig på den type nyheter, som vi nesten daglig kan lese på NRK -
- eller VG om ny økning i CO2-nivået, nå er vi oppe på 420 ppm.
Det er kanskje noe av den angsteffekten, -
- og så får vi vite litt om hva det kan bety i temperaturøkninger, men vi har -
- vanskeligheter for å innordne det i vår virkelighet og vår forståelse av våre liv.
Hva gjør vi altså med den typen informasjon?
Det første Lator peker på er at det innebærer at nå kan ikke lenger naturvitenskap -
- være objektivt og nøytralt, som vi ofte har tenkt at
det er. Det er vevet inn i alle de andre vitenskapene, -
- og vi har ikke lenger bare et kosmos og et kaos - vi har et kakosmos. Han mener at vi nå må tenke -
- kosmopolitisk på en måte som gjør at vi tar hensyn til at vi er en del av kosmos.
Han er også inne på spørsmålet om overgangen fra passivitet til handling.
Han hevder nemlig at så lenge man handler forholder man seg til en meningsfull sammenheng i en -
- annen forstand, også hvis den er brutt.
Kanskje kunne man i den sammenheng se angsten som en form for persepsjon, en følsomhet, en passivitet -
- i det å oppfatte verden og ta i mot omgivelsene og forholde seg diagnostisk -
- til vår egen tid.
Men det må også kobles opp for å gi mening til en handlingsverden.
Altså det at vi hele tiden må forholde oss til en verden som en organisk helhet av både det -
- menneskelige og det mer enn menneskelige. Han hevder at den nye politikken blir en kamp mellom
de såkalte jordbundne og de moderne - og de moderne er fienden i denne sammenheng.
Helt til slutt, Isabelle Stengers, som har beskrevet det hun mener vi trenger i vitenskapen, -
- nemlig ikke fortsette den akselerasjonen som vi finner overalt, og som er driveren i -
- den antropocene utviklingen, men finne tilbake til en ny, langsommere vitenskap og en ny form for -
- oppmerksomhet.
Etter å ha snakket med Gina Gylver her i går fikk jeg lyst til å nevne at -
- dette er koblet til -
- daglige hendelser. Det kosmopolitiske skjer ikke bare i verden, det skjer lokalt, det skjer rett -
- utenfor stuedøra. Dette eksempelet er fra Førdefjorden, der det er vedtatt store prosjekter -
- som satser på å utvinne metaller, som selvsagt er viktige for det grønne skiftet, men som innebærer -
- å kutte av noen av disse fjelltoppene og lagre inntil 250 millioner tonn masse -
i denne fjorden, som vil ha massive konsekvenser og vil endre hele landskapet for godt.
Det er antropocen altså.
Altså det er geologi og det er politikk og det her endringer i naturen her og nå
Til slutt: Hva skal vi da si om denne antropocen? Det slo meg da jeg så dette bildet her minner
det ikke litt om et gammeldags tårn? Gode begreper er som
fluepapir sier Theodor Adorno. Alt fester seg på dem og
Sverker Sörlin, som vi som vi leser her, han påpeker i essayet at antropocen er det slikt begrep så
populært at det nesten risikerer å bli meningsløst og derfor er nå kanskje geologenes forsøk på
avklaring og presisering så viktig som det er. Det har ikke noe hast med å fastslå at vi er en ny epoke.
Det kan godt vente 10 eller 20 år og skape at tvilen gir en liksom tillit til prosessen og selv Ole Jacob
Madsen skepsis her til lands til angst begrepet
Det bidrar til en presisering av angst betyr og hva det ikke gjør. Angst trenger ikke å være et
sykdomstegn, ihvertfall ikke for den enkelte, iblant kan det være det motsatte
Jeg tror likevel at antropocen kan bli et vannskille i vår oppfatning av tiden vi lever i i en slags
omvurdering av prioriteringer og verdier - av tro og fornuft. Og det handler ikke bare om klimaregnskap
på det grønne skiftet. Selv om det selvfølgelig stiller samfunnet overfor store oppgaver som må løses
Kanskje er det nå vi skal gjenoppdage at noe er hellig og umistelig. Og at andre verdier kan gi livet mening
enn de vi tenkte var selvsagte. Angsten kan kaste ut i en hvileløs fortvilelse, men kanskje kan også bidra
til å oppdage noe av det som gir livet dybde og innhold og som strengt tatt er gitt som en gave
Også dette perspektivet tenker jeg ligger til grunn for fortolkningen av Antropocen og her er det rom for et
visst håp. Men aller mest grunn for ettertanke
Takk for oppmerksomheten