Ja da er det min glede å ønske velkommen til dagens forelesning
i antropocen-serien. Dette er en serie åpne forelesninger
som vi tilbyr på UiO i regi av UiO Norden og prosjektet Ecodisturb. Gjennom ni forelesninger presenterer
vi dette begrepet og problemstillingene rundt antropocen, og spør oss om dette er utgangspunktet for
en tverrfaglig økologi for det 21. århundre. Mitt navn er Marius Mjaaland, jeg er professor i
religionsfilosofi og skal lede samtalen i dag. Vi har også med oss Ole Jacob Madsen som er professor
i samfunnspsykologi, og Linn Stalsberg som skal komme tilbake og
gi en respons til Ole Jacob sitt foredrag. Da gjenstår å ønske
velkommen til Ole Jacob Madsen og hans foredrag "psykologi til unnsetning?". Takk for det og hei alle sammen
Aller først, de ekstra oppmerksomme har kanskje lagt merke til at tittelen på foredraget
er er det litt annerledes enn det som står på nettsiden og presentasjonene. Da jeg meldte inn
tittelen meldte jeg inn et spørsmålstegn også, men det forsvant i mellomtiden, som omtrent er det som
skjer hvis man prøver seg på en sånt spørsmålstegn i en aviskronikk hvor desken helst ikke vil ha
akademisk skepsis, men mer tydelige bastante meninger. Jeg vet ikke om det var det som skjedde her, men
spørsmålstegnet må med -
- fordi jeg kommer til å snakke om hvordan mitt eget fag, psykologi, har meldt sin ankomst i miljø og klima-krisen
eller -diskusjonen. Men som jeg vil forsøke å vise dere er det lang for gitt at vi kan sette noe
utropstegn bak dette i betydning psykologi til unnsetning. Snarere er det grunn til å stille spørsmål og
utvise en viss moderasjon og selvrefleksivitet om hva psykologien egentlig kan bidra med.
Det virket jo så fint for bare to minutter siden.
Hvis vi starter med det grunnleggende. Hva er psykologi? Hvis jeg sier psykologi her nå -
- er min påstand og antagelse at mange av dere får et indre bilde av en divan. Det stammer i så fall fra
Sigmund Freuds divan hvor pasienten ligger utstrakt og assosierende, med analytikeren sittende bak
sånn som på det bildet her - en litt mer modernisert variant.
Forhåpentligvis har mange av dere fått med dere at det har skjedd noe i faget fra da Freud døde i
1939. Han har blitt erklært død mange ganger siden og er kanskje hakket mer levende i andre fag som
litteratur, filmvitenskap og kjønnsstudier. Hvis dere er kanskje litt mer oppdaterte eller
kanskje bare litt yngre så får dere kanskje opp en annen assosiasjon hvis jeg sier psykologi.
Vi ser et tverrsnitt av et hode, vi er inne i hjernen hvor det foregår masse kognitive prosesser.
Begge disse to dominerende sosiale representasjonene av hva psykologi er, er ikke uten videre forenelige hvis jeg
også sier miljø og klima i samme setning som psykologi. Skal man ta hele jordkloden i terapi liksom
Eller løse klimakrisen og putte mennesker i hjernescannere og studere de mentale prosessene.
Menneskets psykologi er jo her inne, mens miljø og klimaendringene er der ute. Dette kan kanskje høres veldig
banalt ut, men disse innvendingene kommer opp med jevne
mellomrom - hvis for eksempel det er noen som kaller seg klimapsykolog i media, er mitt inntrykk.
Det er nok noe misforstått, selv om det kanskje er slik i Norge at individualterapi har en veldig høy
status og nok er det mange forbinder den ekte psykologien, så er det sånn hvert fall historisk sett at
den kliniske psykologien egentlig bare en liten anvendt del av psykologien - som er vitenskapen om -
- adferd, tanker og følelser, men som også kan benyttes i behandling av mennesker som
sliter med ulike psykiske lidelser. Men hvis vi da kommer inn på dette begrepet som hele denne
forelesningsserien er om: antropocenbegrepet - understreker det at det i bunn og grunn handler om
hvordan det menneskelige faktor påvirker miljø og klima, og da kan man kanskje si at
psykologien både er til stede - både som en del
av problemet og kanskje som en del av løsningen. Kanskje er det nettopp derfor antropocen-begrepet
har kommet på moten. Det er også et tydelig tegn, særlig det siste tiåret, til at mange
også fått øynene opp for psykologiens rolle i klimadebatten. Psychology is the missing link in the
climate change debate skrev eksempelvis klimajournalist Adam Corner i avisen The Guardian i 2009.
Han skriver at å forsøke seg på en dypere endring av folks adferd uten psykologen ombord er som
å sette kursen til et fjernt mål uten kart og kompass. Samtidig har psykologien vært merkelig fraværende
i debatten til nå bemerket han da. Begge disse oppfatningene er nok langt på vei riktige. Samtidig
så er det nok som jeg vil vise ikke slik at psykologien kan løse puslespillet for oss uten videre, og noen
ganger kan en gjensidig vektlegging av psykologi også få oss ut av kurs.
Akkurat når det gjelder antropocenbegrepet så er mitt inntrykk at psykologien til nå i liten
grad har forholdt seg til det. Jeg gjorde et forsøk i Google Scholar før denne forelesningen, og det
var ikke så fryktelig mange treff. Det kom riktig nok en bok, som dere ser bilde av her, i 2020 av Matthew Adams -
som heter "Antropocen Psychology", men den starter også med erkjennelsen at "the title of this book brings -
- together two words rearly considered together". Akkurat her er det ikke så fryktelig mye å fortelle dere
men historisk sett finnes det eksempler på at det finnes en tenkning og mennesket og psykens plass
i et naturlig kosmos. For eksempel hos psykiateren og psykologen Carl Gustav Jung som
allerede skrev på 1960-tallet: "Vitenskapelig kunnskap har vokst, men vår verden er blitt avhumanisert.
- mennesket føler seg isolert i kosmos fordi de ikke lenger er involvert i naturen og har mistet
sin emosjonelle ubevisste identitet med
naturlige fenomen. Disse har gradvis tapt deres symbolske implikasjoner. Ingen stemme taler lenger til oss
fra steinene, plantene, dyrene og vi snakker ikke til dem i troen på at de kan høre. Menneskets
kontakt med naturen er tapt, og dermed også den dyptgående emosjonelle energien som dette symbolske
båndet ga oss". Har finner man et tidlig eksempel på en sånn idé om en fremmedgjøring fra naturen i
psykologien. I dag er det vanlig å inndele psykologien i mist tre grønne
underretninger - miljøpsykologi - som kanskje den eldste av dem - environmental psychology på engelsk -
som skriver seg til 1960-tallet hvor forskere ble mer interessert i å forstå hvordan både naturlige
og menneskeskapte kunstig omgivelser påvirker oss. Så har kan miljøprinsippet bety alt fra hvordan
farger, bygninger og arkitektur til landskaper
påvirker oss. Så det er altså berøringspunkter til fagfelt som arbeids- og organisasjonspsykologi for eksempel.
Men i senere tid er det nok riktig å si at det vært en økende forskningsaktivitet også mot
mer miljø og klima-relaterte spørsmål. Her i Norge kom det for eksempel til et eget
masterstudie i miljøpsykologi ved Høgskolen i Innlandet som startet opp i 2014.
Og så har du klimapsykologi eller climate psycology som er mer enn sånn tverrfaglig vitenskapen hvor
psykologi også inngår som en viktig komponent - hvordan mennesker forholder seg til klimaspørsmål.
Det kan dreie seg om alt fra hvordan individet oppfatter og agerer på klimaendringer til spørsmål om hvordan man
best kan formidle et budskap om klimaendringer til befolkningen. Typiske dilemmaer innenfor
klimakommunikasjon kan knytte seg til om det er mest virkningsfullt å spille på fakta eller
følelser, og gi positive eller negative virkninger til klimanyheter for å generere mest mulig
engasjement i befolkningen.
I norsk sammenheng har for eksempel BI-forskeren og Miljøpartiet De Grønne-politikeren
Per Espen Stoknes lenge vært en talsperson i miljø- og klimadebatten for at både
faktaorientert og fryktbaserte kampanjer har sine klare begrensninger.
Den siste retningen er økopsykologi (eco psychology), som kanskje springer ut av mer kjente økofilosofien og
dypøkologien som mange vil forbinde med Arne Næss. Til forskjell fra de to andre
retningene kan man si at økopsykologien er en mer helhetlig filosofisk verdensanskuelse
og mer kritisk anlagt til hele modernitetens framskrittstanke og vekstideologi, inkludert også
teknologi og vitenskapens fornuftstro. Det er kanskje her vi også finner den mest uttalte
ambisjonen om å gjenopprette forbindelsen mellom mennesket og natur. For de av dere som tar dette kurset
har jeg vel også meldt inn et kapittel
fra boka til Andy Fisher, "Radical Ecopsychology" hvor han presenterer dette prosjektet
ganske godt synes jeg da.
Her ser dere mitt første bidrag innenfor økopsykologi, hvor jeg har forsøkt å forene økologi og psykologi i en
kronikk jeg skrev i Aftenposten i 2013 etter jeg hadde gått kronikkskrivekurs med Knut Olav Åmås her på UiO
Den kanskje litt lettere pompøse tittelen "Det indre klimaparadokset". "Til tross for at det
blir sagt igjen og igjen av klimasaken er vår tids største utfordring ser det rett og slett ut som
man har gått lei av å være redd for fremtiden." Der skrev jeg en del om overgangen fra klimaskepsis
til klima-apati - altså at hodet anerkjenner alvoret men hjertet eller følelsene henger ikke med.
Og stilte spørsmål om økopsykologien kan hjelpe oss å føle det mer kroppslig og emosjonelt.
Og også inspirert av røykeloven så skriver jeg at kanskje ytre krav om atferdsendringer må bekles mer med
terapeutiske gevinster. Vi må få folk til å la bilen stå, man må skape positive
bilder av sunne, lykkelige, syklende individualister. Å fly kan bli like vulgært som å røyke.
Og her ser dere et påfølgende oppslag fra 2013 også, i Dagsavisen - Apokalypseutmattelsen, der både jeg og
Per Espen Stoknes ble intervjuet om henholdsvis det indre klimaparadokset og det psykologiske klimaparadokset,
som Stoknes kaller det. Det står også i ingressen her: "Jo mer vi vet om hvor ille det
står til med jordkloden, jo mindre bekymrer vi oss for klima. Er det psykologene som må redde oss fra vår tids
største krise?" Som dere ser er det illustrert med denne divan-stereotypien av hva psykologi er.
Hvordan kunne vi hevde at dette indre eller psykologiske klimaparadokset at jo mer
vi vet hvor ille det står til, jo mindre bekymret er vi. En viktig grunn for at flere av oss tenkte at
det var slik tror jeg var blant annet klimabarometeret i Norge som viste tidlig på 2010-tallet
at nordmenns klimaengasjement var dalende. Det fantes også internasjonale undersøkelser, bl.a. fra
USA som tegnet et bilde. Hvis dere ser her er det fra våren 2013, hvordan kun 18
prosent av velgerne oppga at klima var deres viktigste sak mens helse, vei og bane, innvandring,
utdanning og kriminalitet kom foran, og det gikk nedover. Og det var jo bare nedslående for de som
mente dette var vår tids desidert største problem, men noe som da også påkalte en forklaring hvor psykologien da
sto fram som et attraktivt rammeverk som kunne tilby en rekke ulike forklaringer på hvorfor levde i
en form for benektelse. Internasjonalt også i psykologien i denne perioden så var det nok en
gryende erkjennelse av klimakrisen og blant annet av en sosialpsykolog som heter Robert Gifford
publiserte i 2011 en
kjent artikkel som heter "The Seven Dragons of Inaction", der han tar mål av seg og forklarer hvorfor vi
mennesker ikke handler i større grad på den varslede krisen. Gifford er nøye på å minne om at det
naturligvis eksisterer strukturelle barrierer, for eksempel lite klimavennlig infrastruktur,
som er med på å opprettholde det her, men det har ikke nok forklaringskraft alene - vi må også ta med den
psychologiske barrieren i betraktning mener han da. Som dere ser her lister han opp syv grunner, som er alt
fra manglende kunnskap om problemet - enten at man ikke hørt om det, ikke forstår omfanget eller mangler
kunnskap om hva man selv kan gjøre, til ideologiske verdenssyn som utelukker miljøvennlige holdninger
og handlinger, for eksempel en markedsliberalistisk kapitalisme. Sammenligning med andre mennesker som
heller ikke leve spelt spesielt miljøvennlig - vi ser gjerne til andre mennesker for å finne ut hva
som er rett å gjøre i ulike situasjoner og omvendt.
Og hvis mange mennesker gjør nå så har vi lett for å tro at det ikke kan være så galt.
Så beskriver han motstand mot endring på grunn av økonomiske og psykologiske investeringer i forbruksgjenstander
eller aktiviteter som bilkjøring. Han er innom svekket tiltro til eksperter og autoriteter.
Risiko forbundet med foreta endringer, økonomisk, sosialt og psykologisk, som derfor gjør mennesker naturlig
konservative og tilbøyelige til å ikke ville endre innarbeidede vaner. Og til slutt: utføring av
personlige grønne tiltak som har små effekter, som kildesortering, som gjør individet mindre
tilbøyelighet til å gjøre endringer som er mer krevende.
I tillegg så var det slik da at nordmenn ble også
studert i denne perioden, som jo kan være særlig interessevekkende. Det var en norskætted,
amerikansk klimasosiolog som heter
Kari Marie Norgaard, som hadde vært i Norge og gjort feltarbeid - jeg tror Marius også nevnte
den boka på sin forelesning - for å studere hvordan folk i Norge håndterte
den varslede globale klimakrisen i sine daglige liv, og den boka kom ut i 2011 og vakte viss oppmerksomhet.
"Living in Denial" heter den. Norgaars anonymiserte norske småsteder hvor hun bor og
forsker i. Hun kaller det Bygdaby i boken, men det er nok ganske sikkert at det er Voss på Vestlandet
det er snakk om. Det spises blant annet smalahove der og det er en alpinbakke i nærheten, men med en stadig
kortere sesong på grunn av global oppvarming. Et sånt teoretisk rammeverk Norgaard benytter seg
av stammer fra en britisk sosiolog som heter Stanley Cohen, som skriver om ulike benektelsesstrategier
Særlig en bestemt type benekting, der man ikke benekter informasjonen som foreligger, men
denne viten eller kunnskapen
får ikke noe videre konsekvenser for praksis, den handles ikke på. Norgaard er imidlertid veldig nøye
på å understreke at dette ikke må forstås som en ren psykologisk individualistisk teori om hvordan folk
prosesserer informasjon, men det er mer en levd fornektelse som holdes i hevd innenfor en bestemt
kulturell og politisk og økonomisk kontekst. Hun bemerker veldig tidlig i boka at nordmenn
sin rikdom avhenger av forurensende olje- og gassindustri, for eksempel.
Det er også en viktig historisk eller industriell kontekst for denne benektelsen.
Norgaard sine feltstudier fra Norge tror jeg inspirerte flere av oss, også da min kollega, Per Espen Stoknes,
som fire år senere ga ut denne boken "What We Think About When We Try Not To Think About Global Warming",
som 2 år senere også kom ut i en norsk utgave i 2017.
Stoknes er nok utvilsomt den i Norge som har vært mest profilert og fremgangsrik som
klimapsykolog gjennom hele 2010-tallet, som både har brakt ham til Californias tidligere guvernør, eller "governator",
Arnold Schwarzenegger. Han også vært vararepresentant for MDG på på Stortinget foruten å
være førsteamanuensis på BI, der han også forsker og arbeider med grønn vekst. I den boken -
- peker Stoknes i likhet med Gifford på bestemte barrierer som hindrer befolkningen i å i større
grad respondere på klimakrisen, men kanskje enda mer kognitive - det som angår det tankemessige.
Han snakker om 5 D'er, som er barrierer som for eksempel dårlig klimanytt, vi møter hver gang vi
leser om det i avisa for eksempel. Den første kaller han for distanse: klimaendringene
forblir fjerne for majoriteten av befolkningen, vi er mer tilbøyelige til å frykte
tett på oss selv. Neste er dommedag: katastrofescenarioer som nødvendigvis involverer tap, utgifter og oppofringer, skaper et ønske
om å unngå temaet. Så kommer det til dissonans: vi forandrer holdningene våre for at vi skal føle oss vel
med våre fossilforbrukende atferdsmønstre. Eksempelvis vet mange at å fly og å kjøre bil gir
CO2-utslipp, men likevel flyr de ofte og kjører bil daglig. Da - i en teori om kognitiv dissonans - oppstår det et
subjektivt ubehag mellom hva vi vet, og hva vi gjør. Da vil man typisk være
motivert til å redusere denne dissonansen, og det er ofte det enklest å bagatellisere den kunnskapen.
"Det er ikke så farlig likevel", eller "det spiller ingen rolle om vi lille Norge gjør dette fordi det bor så mange flere -
- i Kina og andre land" og så videre - framfor endre adferd. Så kommer det til benektelse: når vi
unngår de ubehagelig prognosene om klimaendringer, så søker vi i realiteten beskyttelse fra
frykt og skyld, dette skyldes et selvforsvar, ikke ignoranse, intelligens eller mangel på informasjon, skriver Stoknes.
Til slutt kommer identitet: ny informasjon blir filtrert gjennom menneskers
profesjonelle og kulturelle identitet. Hvem som sier noe blir dermed viktigere enn hva som sies
Særlig hvis det er budskap fra personer som vi oppfatter å være i vår utgruppe som tilhører de andre.
De vil ha mindre påvirkningen enn om de er i vår inngruppe. Et dilemma i så måte er at den grønne
miljøbevegelsen lenge har blitt oppfattet å tilhøre et radikalt politisk ståsted, kanskje særlig
i USA, som mange ikke vil assosiere seg med.
Men hvordan ser dette egentlig ut i dag?
Her ser dere klimabarometeret
fra høsten 2019 rett før koronapandemien kom over oss og satt sitt preg på livene våre.
Her ser dere at klima er på nr. 1, på 49%. Det vært en utvikling siden 2013 hvor det var helt
nede på sjette, hvis vi samlinger med den plansjen jeg viste dere bare for noen minutter siden.
Så har det skjedd under korona-pandemien - dette er fra høsten 2021 - noe journalister også har spurt meg om -
- at det ser ut som om klima har blitt skjøvet litt mer i bakgrunnen igjen
Det er skjøvet ned fra topplisten, og der tenker jeg at grunnen er ganske opplagt
Det var noe som føles enda mer akutt og tok oppmerksomheten, men det betyr nok ikke i det lange løp at
klimaengasjementet forsvinner av den grunn. Det er bare noe annet som tar oppmerksomheten vår akkurat nå.
Hvis man bryter det ned i kohorter, som det var vært mye snakk om under korona, så ser man
at klima står særlig sterkt for unge mennesker, hvor 52% svarer at de ser på det som den
viktigste saken. Litt lavere hos foreldre, men fortsatt rimelig høyt. Så dette er jo veldig -
interessant og rokker jo ved en del av den oppfatningen at jo mer vi vet, jo mindre engasjerte er vi.
For min egen del så har dette ført til en litt ubehagelig erkjennelse om at psykologiens noen
ganger innbydende rammeverk, som sier at "sånn er vi mennesker" eller "derfor er vi irrasjonelle i -
- møte med klimakrisen" kanskje gjorde at jeg nokså ukritisk forfektet
et budskap om at vi ikke var i stand til å ta alvoret tilstrekkelig inn over oss
Antagelig overvurderte jeg betydningen av psykologiske forklaringer og underslo
forklaringsverdien til økonomiske, geopolitiske, historiske og kulturelle forhold.
Som jeg forsøkte å få frem virker det også som om for eksempel Gifford og Norgaard sin understreking at
dette er ikke en psykologisk teori alene ikke er nok for å motvirke en tørst i
kulturen - den terapeutiske kulturen - om at noen etter enkle psykologiske
forklaringer eller "lovmessigheter" om hvordan vi fungerer.
En som advarte mot dette var statsviter Erik Martiniussen, -
- som har skrevet en bok: "Drivhuseffekten - klimapolitikken som forsvant", som allerede i 2014
tok til motmæle mot klimapsykologene. Han skrev blant annet i Dagbladet og på
bloggen sin: "Svært mange undersøkelser viser at folk er bekymret for klimaproblemet. [...] Når Stoknes og andre -
- forståsegpåere likevel fortsetter å hevde at folk burde være enda mer bekymret, mener jeg de bidrar -
- til mer avmakt enn mindre. [...] Derfor mener jeg også at klimapsykologenes forklaringsfaktorer er en tynn suppe.
Ved nærmere undersøkelse inneholder den verken substans eller mening. Vi kan ikke tvinge folk til å være
for den klimapolitikken vi selv mener er best. Men vi kan hjelpe folk å skille dårlig klimapolitikk
fra god klimapolitikk. Så langt har ikke klimapsykologene vært særlig behjelpelige på det området.
I stedet har deres psykologisering av hele politikkområdet blitt en effektiv lynavleder for dem som mener
hovedproblemet ligger hos den enkelte av oss, og ikke i politikken som føres. Sett i en slik sammenheng er
kanskje ikke hovedproblemet de andre likevel, de som ikke vil gjøre noe med klimagassutslippene.
Kanskje er hovedproblemet heller en særnorsk klimadiskurs som konsekvent forsøker å skyve ansvaret for klimakrisen nedover."
Også pedagogen Ingerid Straume har kommet med lignende innvendinger, blant annet i Morgenbladet
for par år siden og i en bok fra 2017 som heter "En menneskeskapt virkelighet", hvor hun
ettergår en del av disse undersøkelsene hvor det blir påstått at befolkningen blir mindre
engasjerte jo mer de vet. Jeg synes hun argumenterer overbevisende for at den forestillingen ikke
lenger holder vann. Og så vidt jeg har sett svarte ikke Stoknes på -
- dette innlegget hennes i Morgenbladet den gang. Nå er ikke han her til å
forsvare seg, som han helt sikkert ville gjort, men jeg forsøker å vise hvordan jeg tror at
man også kan snakke om at det har skjedd en utglidning mot det psykologiske med denne
benektelsen fra i Gifford og Norgaard til Stoknes i den norske klimadiskusjonen.
Det har nok derfor gjort meg litt mer skeptisk til å kaste meg over sånne
psykologiske forklaringer som byr seg fram. Og de siste par årene opplever jeg at det
skjedd et skifte vekk fra tanker og kognisjon, mer over til følelser i klimadiskursen -
- både internasjonalt og nasjonalt. Og det har kommet til en rekke såkalte grønne følelser hvorav de mest kjente
antageligvis er klimaangst, økosorg og solastalgia.
Det er neppe noen overdrivelse å si at resepsjonen av
disse grønne følelsene er nokså polarisert. Venstresidens holdning, som også da er forskerholdningen -
- som vi vet gjennom en ny undersøkelse som kom for et par dager siden. Og som jeg tror også langt på vei
gjelder i vår forskergruppe som står bak denne forelesningsserien, opplever jeg følgende:
«Det er om å gjøre å stille seg bak økosorg, klimaangst og solastalgia (uten kritiske reservasjoner!) fordi
miljø- og klimakampen er så viktig og man må jo heie fram unges engasjement». Dette er min frekke påstand da,
så jeg ser frem til at Marius eller andre skal korrigere eller protestere i ordskiftet her etterpå.
Mens høyresiden, eller kanskje mer presist: den ytre høyresiden, her har jeg henta fra kommentarfeltet på
den omstridte nettavisen Resett, som jeg synes leverte her: "Først påfører man ungdommen angst.
Så bruker man den angsten som et argument for sitt narrativ. Går det an å være mer falsk og -
propagandistisk?" Så er det en annen som skriver: "Hva med vår angst, vi som sliter med søvn med tanke på at
galningene innen MDG skal få makt i samfunnet og ødelegge landets økonomi? Er det ingen som tenker på oss?
Er det rart jeg drikker?" Den siste kommentaren her er vel litt humoristisk ment antar jeg,
men den første opplever jeg at er nokså representativ også for mange godt voksne i møte med
unges påståtte klimaangst. Et interessant spørsmål i denne sammenhengen blir om vi skal møte møte de grønne
følelsene med entusiasme: Endelig skjer det noe de unge begynner å våkne og kreve endringer, eller er det
som med kjempen i "Twin Peaks" av David Lynch, som advarer oss om at nå er det samme fryktelig i ferdig med å skje igjen -
- "It is happening again!" Psykologien tar for seg klimasaken, men denne gangen er det følelsene som skal
erobres og ikke intellektet. Jeg vil imidlertid forsøke å være mest mulig balansert her, og finne en tredje vei.
Jeg er naturligvis klar over at emosjon stammer fra latin og -
- betyr noe sånt som "det som beveger oss". Og det finnes, ikke minst innenfor emosjonssosiologien
godt underbygde forklaringer som påpeker at følelsene er helt nødvendige for at noe skal skje, ikke minst for
politiske protester og krav om endringer. Og det finnes også
eksempler på det innenfor miljøbevegelsen. Likevel så er min fornemmelse at man
på litt desperat vis håper at begrep for eksempel "klimaangst" skal fungere som et slags
"fast track", som "speeder" opp hele prosessen. Mens realiteten er at ikke like mange føler det så sterkt, eller lider i
like stor grad som det påstås. I en panelsamtale i Stavanger i høst med Arne Johan Vetlesen og Laura Isabel Hultberg,
som forøvrig ligger på YouTube hvis noen vil se, så bruker jeg begrepet "hype", og det er
presist tenker jeg. Det betyr nemlig at det er en kjerne av sannhet, men at saken overdrives motivert
av å gjøre noe godt. Hype kommer fra det greske hyperbole som betyr overdrivelse, som innebærer at
man overdriver hele sannheten på billedlig vis for å få den til å virke enda større enn den egentlig er, for å få
fram budskapet sitt. Og en sånn oppgave i en sånn situasjon, tenker jeg også at det er akademiets oppgave
å stille kritiske spørsmål til dette her. Det har også vært en lengre debatt i Morgenbladet om dette.
Faktisk trenger vi ikke å lenger inn enn i egen forskergruppe, for etter denne lange debatten i
Morgenbladet skrev Marius en kronikk i Aftenposten hvor han avlyste debatten, og -
- indirekte erklærte meg for taper, selv om han ikke skrev det helt eksplisitt.
Mye av argumentasjonen hans tok utgangspunkt i en ny internasjonal studie fra "The Lancet" - et anerkjent
tidsskrift hvor 10.000 unge hadde svart og 62% oppga klimaangst.
Men jeg kunne ikke uten videre godta det her, så jeg sjekket opp denne studien og oppdaget til min -
- forbauselse at det man i realiteten hadde gjort var å presentere unge for påstanden climate
"climate change makes me feel ..."
Og så skulle man krysse av for ulike responser. Og da hadde 62% krysset av for
"engstelig". Det synes jeg ikke er spesielt oppsiktsvekkende, og egentlig noe ganske annet enn å
stadfeste at over halvparten av verdens unge lider av klimaangst.
Til sammenligning er det vanlig å anslå forekomst av angstlidelser hos barn og unge til å være mellom 5 og 10 %, i for eksempel Norge.
Det er godt kjent innenfor meteorologiske studier at bruker man
selvrapportering så vil alltid det gi langt høyere forekomster enn ved kliniske undersøkelser.
Strengt tatt så er det vel kanskje en form for engstelse, fremfor angst.
Når det gjelder økosorg så kan dere lese noen av mine reservasjoner i artikkelen jeg har angitt på pensum - En økopsykologi for det 21. århundret:
- En klimafølelsesskeptikers. Men her i dag tenkte jeg å bruke
økosorg-begrepet for å illustrere et aspekt: nemlig hvordan disse begrepene skal representere
universelle følelser for nokså forskjellige ting og kontekster rundt om i verden. Hvis dere husker
tilbake for snart fire år siden, altså sommeren 2018, så hadde vi en usedvanlig lang og varm sommer i
Norge - det gjaldt vel store deler av Europa og den nordlige halvkule, så vidt jeg husker. Men som småbarnspappa -
- med ferie, så var det ganske deilig og ikke minst praktisk å ta med barna mine på bystranda i
Moss, hvor jeg bor - Sjøbadet dere ser her. Men da vi kom ut i august måned og dette hadde vedvart i X antall
dager i strekk, så begynte en urofølelse å komme snikende. En gryende erkjennelse av at
klimaendringene er her, og de har forryktet
den tradisjonelt nokså korte og kalde norske sommeren. Og det som gjorde meg enda mer bekymret var at
norske aviser og nettsteder bare fortsette med sånne gladsaker av typen "Godværet kan vare ut august" og
"Rekordtemperaturen fortsetter!" Så ikke ekstremværet, men godværet. Og viljen til å se været i en større
sammenheng med klimaendringer var veldig fraværende. Og sånn tror jeg flere enn meg begynte å tenke, en av dem
tror jeg var Linn, som snart skal slippe til. I hvert fall skrev hun en sak på Agendaen i slutten av
august, som ble mye lest og delt - jeg leste det i hvert fall - hvor hun introduserte begrepet om
økosorg - det var første gang jeg så det i en norsk sammenheng. Det kan hende det er brukt tidligere, men det tror
jeg var første møte med det for mange. Jeg har inntrykket av at Linn er veldig god til å fange
stemninger i befolkningen, og teksten ga en stor gjenkjennelseseffekt på meg.
Sånn sett kan du si at økosorg fyller en funksjon, den gjorde det mer legitimt å føle seg på denne måten, -
- fordi man innså at også andre hadde det sånn - ikke alle var glad for fortsatt sol og sommer.
Samtidig problematiserer introduksjonen av økosorg noe den medisinske antropologen Susan Wardell hadde bemerket.
Hun sier at variasjonen i menneskers følelsesregister i møte med klimaendringen rundt om på kloden -
- neppe ytes rettferdighet i påståtte universelle begreper som økosorg, klimaangst eller solastalgia.
Linn viser også til en artikkel fra Nature Climate Change fra 2017 om ecological grief, der de først og fremst -
- diskuterer hvordan inuitter i Canada opplever tap av snødekte hjem og jaktområder, og bønder i
Vest-Australia opplever tap av næringsinntekt og avlinger som følge av ekstreme tørkeperioder.
Mens jeg og mange med meg lider ikke noe tapsfølelse eller sorg på samme måte av natur eller landskaper, men mer enn
urovekkende erkjennelse av at noe er i endring og at storsamfunnet ikke registrerer det. Det er interessant å
spørre om man istedenfor å tenke på økosorg som et vitenskapelig begrep, at man heller
skal tenke på det som en solidaritetserklæring med andre mennesker rundt om i verden som lider enda
mer under miljø- og klimaendringer. Eller det bare det at vi trenger enda flere og mer presise begreper?
Det mener i hvert fall nestemann ut: den australske miljøfilosofen Glenn Albrecht, som i 2005 lanserte begrepet
solastalgia. Det var artikkel om utarmingen av nærområdene til befolkningen i
Upper Hunter-regionen i New South Wales, sørøst i Australia etter gruvedrift.
Så solastalgia spiller på nostalgia-begrepet, -
men er da en type tapsfølelse man kan ha til et sted som ikke lenger finnes slik man
husker det, på grunn av naturlige eller menneskeskapte klimaendringer.
Det som er slående når man leser Albrechts artikkel er hvor overbevist han er - i likhet med mange
av økopsykologene - at det ligger en fremmedgjøring til grunn mellom mennesket og naturen.
Albrecht går til og med inn på mer impiriske spørsmål og hevder at både psykiske lidelser og selvmord har
økt betydelig de siste 50 år. Han antyder at det beror mye på grunn av natur- og stedtap.
Dette stemmer imidlertid ikke, verken for psykiske lidelser eller selvmord, bortsett fra Nord-Amerika på 2010-tallet.
Det reiser også spørsmålet om han og økopsykologene er litt for overbevist om at klimakrisen lar seg
avlese i menneskets psyke. Han utga også i 2019 en bok som heter "Earth Emotions", hvor han bruker
solastalgia og suksessen han har hatt med det som et springbrett for å lansere 30 nye begrep om forholdet
mellom miljø- og klimaendringer og menneskets psyke
som han mener er nødvendig for å myndiggjøre folk.
Her ser dere første side av noen av disse begrepene.
Jeg er vel ikke like sikker om å introdusere et trettitalls nye fremmedord som kobler natur og psyke
egentlig løser så mye, men han ser ut til å ha en veldig konstruktivistisk tro på at -
- følelse egentlig er der, det gjelder bare å sette ord på det.
Så i mitt tilfelle ville jeg kanskje lidd av en "metroangst", som han kaller det, som er en angst -
- som kan oppstå ved ekstreme værfenomen, men kanskje av en undertype "mediavridd metroangst" eller noe sånn, -
- siden det også handler om det mediavridde samfunnet. Men nå nærmer jeg meg slutten av dette foredraget, og jeg
har lyst til å "end on a high note" som man sier: så til tross for en del reservasjoner mot mitt eget fag -
- psykologiens involvering - så tror jeg likevel
det er noe vi ikke kommer utenom. Nemlig å si at bekymringene for klimatrusselen, ikke minst blant unge
mennesker, den øker. Også i Norge, som Medborgerpanel-undersøkelsen tyder på. Det kan gi grunnlag for
en viss svak optimisme tross alt om engasjementet er i ferd med å ta seg opp enda mer, uavhengig om
det er psykologien som har hjulpet dette fram eller ikke. Så er det så klart realiteten selv, -
- her er et bilde av Tuvalu sin utenriksminister i det han holdt en tale til klimatoppmøtet i Glasgow i november 2021.
Det er et slående bilde fordi Tuvalu er en liten
øystat i Stillehavet, med 9 atoller hvor det høyeste punktet er 4 meter over havet, og det er -
en reell bekymring for at det kommer til å synke i havet.
Klok av skade gjør de krav på dette havområdet Hvor er atollene
en gang lå, i fremtiden - for å ha e rettslig krav på det som engang var deres land hvis atollene -
- skal forsvinne i havet. Her har vi også den høyeste målingen av bekymringer for klimaendringer, som er
ca. 95% blant befolkningen, og man kan forstå det når man ser bilder som det her.
Helt til slutt vil jeg si hvordan jeg tenker psykologien kan bidra mer.
Hvis vi går tilbake til Martiniussen, så tenker jeg at selv om jeg ga mye rett i hans nokså harde kritikk
av klimapsykologene, så har han nok også en noe utdatert og misvisende oppfatning om hva psykologi er.
Som illustrerer den en karikaturen på den neste siden hans - hvor man igjen ligger på divanen.
Og med tanke på den debatten vi har hatt om økosorg eller økokjærlighet eller økoraseri i Morgenbladet, -
- har jeg tenkt at det kanskje er noe symptomatisk med at - det er særlig fag som filosofi,
psykoanalyse og så videre, teoritunge fag som hele tiden skal finne på nye begreper og teorier
Og om vi noen ganger også burde gå andre veien i stedet, og se til den noen ganger veldig utskjelte bahaviorismen fra
psykologiens historie - av typer som Watson, Pavlov og Skinner - hvis dere husker det fra innføringsforelesninger i psykologi.
Og hvis dere husker det blir de fremstilt litt skurk-aktig, med et -
- program om at ikke vi kan postulere noe av typen indre psykologiske størrelser - det blir for
spekulativt, rent metafysisk. Jeg er forsåvidt glad i metafysisk spekulasjon jeg også, men jeg
tenker man gjør lurt i å ikke skulle forutsette eller vente på menneskets forbindelser til at
de naturlige omgivelsene skal vekkes emosjonelt til live. Alt vi kan gjøre er å se på ytre atferd og ta mål av den.
Så skal vi snakke om løsninger på miljø- og klimakrisen så må det være ting som gjør det billigere å
leve grønt, og gjør det mer kostbart å forurense. Som eksempel: Da jeg skulle være med på denne
klimadebatten i Stavanger rett før jul, så fant jeg ut at det var billigere å fly dit fra Oslo, enn å ta
toget mellom Oslo og Stavanger. Og jeg endte opp med å fly, må jeg skamfullt innrømme.
Og at det må være noe som er knyttet opp mot folks hverdagsliv, måten de lever livene sine på.
Og så har vi mye psykologisk forskning etter hvert på ulike av det noen liker å kalle manipulasjonsteknikker, -
- men for eksempel dette med "nudging" eller dulting som det har blitt oversatt til.
Altså noe som gir deg et lett dylt i ryggen. Det oppstod angivelig på Schiphol lufthavn i Amsterdam for å få kontroll med
urinsøl på herretoalettet, hvor man spiller på menns jegerinstinkt om å være en treffsikker skytter, -
- for å treffe denne fluen i pissoaret eller toalettet.
Slike basale innsikter om menneskenaturen har nok overføringsverdi på andre valg, både for menn og kvinner.
Så det finnes også en klassisk studie
hvor man fikk en høyere andel hotellgjester til å gjenbruke håndklærne sine hvis man vinkler informasjonen på
disse lappene som henger her, og sier at man ikke skal gjøre det fordi man ta hensyn til miljøet, men
man sier at 75% av tidligere gjester valgte å gjøre det - og da vil man ikke være noe dårligere enn alle andre, for eksempel.
Så man spiller på enkle mekanismer som at vi mennesker liker å sammenligne oss med andre, og så videre.
Når det gjelder mat kan man oppnå mye ved å gjøre vegetar til standardvalget for eksempel.
Det krever at du aktivt må gjøre noe for å velge kjøtt og det er mer krevende rent mentalt
å skulle ta et aktivt valg framfor bare å ta standardvalget. Mens politikere som ønsker
å bli gjenvalgt, fortjener å vite at det tar rundt 400 dager
for å snu folks opinion om i utgangspunktet upopulære skatter eller forbud, som forskning fra USA på
innføring av røykeloven og karbonskatt kan tyde på.
Jeg tror også dette med engasjement som vekkes i
lokalbefolkningen når ens hjemsteder truet er noe man med fordel kan spille på mer.
Solastalgia eller ikke, stedstilhørighet tror jeg er underkjent, og en viktig forklaring på hvorfor man
kan se til dels sterke folkelige reaksjoner mot vindmøller for eksempel, mens klima lider litt av at det er
overalt og ingen steder, og sliter med å skape samme engasjementet. Jeg tror også at samfunnspsykologien
i framtiden har en viktig rolle å spille i å relatere spørsmålene om befolkningens psykisk helse til folks
mer grønne nærmiljøer og boforhold.
Jeg tenkte å avslutte med den kanadiske filosofen Charles Taylor, -
- som allerede for 30 år siden, i en bok som heter "Autentisitetens etikk", den er vel oversatt til norsk, -
- var fremsynt nok til å se hvordan vi trenger noe utenfor oss selv som kan gjøre krav på oss, som han skriver.
Både av hensyn til natur og miljøet, men også av hensyn til oss selv - for bare da kan vi
unngå en trivialisering av identiteten og falle inn i vår egen navlebeskuelse, skriver Taylor.
Så om ikke jeg tror at vi alle er fremmedgjort fra naturen, så tror jeg likevel det er noen gevinster å hente der
når det gjelder fellesskap, tilhørighet og mening i klimasaken.
Da sier jeg takk for oppmerksomheten så langt.