Hallo og velkommen til tredje forelesning i serien om "antropocen" ved Ecodisturb og UiO Norden
Mitt navn er Marius Timmann Mjaaland og jeg er professor i religionsfilosofi og leder av Ecodisturb
- prosjektet altså, og hele denne forelesningsserien er støttet av UiO Norden og er på vegne av UiO Norden
Dagens forelesning handler om "Nordsjøen etter oljen" fra et litterært perspektiv.
Det er professor Sissel Furuset som skal du holde forelesningen. Hun er professor i nordisk litteratur og har
særlig jobbet med økokritikk. Vi skal få en respons etterpå ved Nasjonalbibliotekar Aslak Sira
Myhre, som sitter her borte. Og etter det så er det rom for 30 minutter, en halvtime circa, med debatt.
Det blir altså ingen pause, så om noen må på do så får de heller snike seg ut - og komme tilbake. Men har du
et spørsmål, så skriv det ned med en gang og vær
forberedt. Ikke nøl med å ta ordet når vi kommer til debatten og vi går rundt med mikrofoner - i debatten etterpå
Men ta vel i mot Professor Sissel Furuset. Tusen hjertelig takk for introduksjon og for
invitasjonen til denne forelesningsrekken. Som du ser at det står oppe på skjermen her så står det globale
utfordringer - nordiske erfaringer og dette er altså mottoet til den tverrfaglige satsningen UiO Norden
Da jeg ble invitert til å være med i denne forelesningsrekken tenkte jeg umiddelbart at jeg må naturlig
snakke om oljevirksomheten i Nordsjøen; det er en nordisk erfaring og en global utfordring. Og den
illustrerer flere sentrale sider ved antropocenbegrepet, som er overskriften for denne
forelesningsrekka
For selv om Norge er et lite land i verden så har Statoil, nå Equinor, stått høyt på listen over
selskaper som bidrar til klimagassutslipp globalt, slik også Christina Nadeau minnet oss om i
diskusjonen for 2 uker siden. Nordsjøen er dessuten et havområde vi nordmenn deler med britene i vest
og med danskene, tyskerne, nederlenderne og belgierne i sør. Også disse landene har - riktignok i varierende grad -
drevet olje og gassproduksjon i Nordsjøen og slik danner vi et nordisk fellesskap som er litt
annerledes enn den enheten vi vanligvis definerer som Norden
Men så lurer dere kanskje på hva er det som gjør en litteraturviter kvalifisert til å snakke om olje
Det er ikke opplagt. Jeg er verken geolog, kjemiker eller økonom, men jeg interesserer meg for hvordan oljen
er representert i litteratur, film, kunst og politikk. Og jeg har de siste to årene ledet en tverrfaglig
forskergruppe som er finansiert av Oslo miljøhumaniora (OSEH) som heter kritisk petroestetikk og der
utforsker vi nettopp petrokultur og petroestetikk i ulike medier. Og i vår forskning så handler det om
å forstå hvordan vi som moderne frihetselskende mennesker er følelsesmessig knyttet til oljen via
ulike petroleumsprodukter som bensin, asfalt, plast osv.
Et underliggende premiss for den forskningen vi bedriver er at økt bevisstgjøring omkring
slike tilknytninger er nødvendig for å komme bort fra avhengigheten av fossil energi - spesielt - men
også energiekstravaganse mer generelt. I disse dager så er jo energi overalt, så dette er et veldig
eksistensielt tema på mange måter og det har gått opp for meg nå i det siste at at energi angår
kanskje humaniora mer enn det vi vanligvis tenker. En annen grunn til at det kan være interessant
å høre en litteraturviter snakke om olje - eller rettere sagt om en framtid etter oljen - det er jo at
et slikt scenario foreløpig er fiksjon.
Dessverre, vil du kanskje si, men enn så lenge er det fullt kjør på sokkelen og det leser vi avviser daglig
og i virkelighetens verden anno 2022 er det lite som tyder på at vi befinner oss i en post-olje-tilstand
Høye energipriser gjør det litt for fristende for selskapene å holde på som før
De siste 10-20 årene og særlig etter finanskrisen i 2008 ar det vært mye snakk om at
en epoke er over. Oljebyen Stavanger synger på siste verset, skriver Aslak Sira Myhre i essayet
"Oljeunge" fra Herskap og tjenere. Det er også andre tegn på at oljealderen er på hell. For eksempel er det
flere felt
i Nordsjøen - den sørlige delen av Ekofisk - nå nedstengt, og området har fått status som industriminne.
Det å snakke om et «etter» oljen, er altså delvis fiksjon og delvis realitet.
Denne dobbeltheten vil jeg i dag illustrere ved å trekke fram to tekster som belyser norsk oljeindustri på to
forskjellige måter. Det er Øyvind Rimbereids science fiction-langdikt «Solaris korrigert», fra diktsamlingen med
samme navn fra 2004. Og så er det Marit Eikemos reportasjeessay «Alt søkk i havet» fra boken Samtidsruinar fra 2008.
Både Rimbereid og og Eikemo er jo barn av oljen - Rimbereid er født i
Stavanger i 1966, Eikemo i Odda 1971. De har levd samtidig med det vi kan kalle oljealderen
i Norge - og det gjelder inkludert meg selv og Aslak også. Så det er vel "vår" epoke vi snakker om her.
Selv om formspråk og virkelighetskontrakt er temmelig forskjellig i de to tekstene,
har de det til felles at de tar leseren med ut i Nordsjøen, og begge betrakter oljevirksomheten under en
slags evighetens synsvinkel. Dermed er de som skapt for en forelesning om antropocen og
videre diskusjon omkring hvordan oljeindustrien har endret Nordsjøen og våre kulturelle
forestillinger om dette tradisjonsrike havområdet. Jeg skal komme tilbake til disse tekstene om litt.
Jeg skal si litt først om den tematiske og teoretiske konteksten: -
- det er særlig to bokutgivelser som har inspirert meg, og det er
en tekstsamling, "Nordsjøen i norsk litteratur", som er redigert av
Bergen-forskerne Jørgen Sejersted, Eirik Vassenden og Christine Hamm. Det er i hovedsak en kort -
- tekstsamling med korte utdrag fra alt fra romanklassikere som Alexander Kiellands "Garman og Worse", -
- Arne Garborgs "Fred", samt en rekke diktessay og skuespill. Den inneholder til og med utdrag fra den
offentlige utredningen om Alexander Kielland-ulykken i 1981. Så det er så mangfoldig samling, men den
har altså et nasjonalt perspektiv så jeg har valgt å supplere med Katie Ritsons bok "The Shifting Sands of the North Sea -
- Lowlands", som kom i 2019. Ritson har et komparativt perspektiv, hun betrakter -
- hele Nordsjøen, særlig den sørlige delen av Nordsjøen, som en kulturell enhet basert på -
- områdets miljømessige sårbarhet
I motsetning til Bergensforskerne anvender hun eksplisitt antropocen-begrepet for å
analysere disse tekstene. Jeg skal ikke ramse opp alt det hun belyser, men det er blant annet
Theodor Storms fortelling «Spøkelsesrytteren», Sebalds "Saturns ringer", og det er China Miévilles
science fiction-novelle «Covehithe». Det er to norske bidrag her: Det er Øyvind Rimbereids "Solaris korrigert"
og Kjersti Vik med romanen "Mandø". Hun betrakter altså dette området som en -
- kulturell enhet. Og så kan en spørre seg: Er egentlig antropocenbegrepet særlig velegnet
for å analysere Nordsjø-litteraturen?
I og med at naturkreftene jo har herjet i dette området i tusenvis av år uavhengig av hva mennesker
har foretatt seg.
Og hvem kan vel klandre nederlenderne for at de siden middelalderen har bygget diker for å beskytte
seg mot flom
Lavlandet rundt Nordsjøen, særlig det området danskene kaller Vadehavet, er sårbart for
havstigning, og derfor så snakker man gjerne om en felles risikokultur i dette området. Og det handler
om å leve med risiko i form av storm, flom og erosjon, og om å temme naturens verste utskeielser.
Kontroll over naturkreftene har rett og slett vært et spørsmål om overlevelse.
Samtidig har Nordsjøen også vært et område for erobring og kapitaldrevet ressursutnyttelse.
Ritson peker på hvordan dette skiftende landskapet har blitt skapt i en
vekselvirkning mellom menneskelig ingeniørvirksomhet og geologisk dynamikk.
Menneskeskapte klimaendringer bidrar til å akselerere de prosessene som permanent preger regionen.
Det som gjør dette området til et interessant case i en forelesningsrekke om antropocen -
er nettopp denne særegne kombinasjonen av geologisk sårbarhet og menneskelig oppfinnsomhet og
tilpasningsevne. Ritson benytter antropocen-begrepet selv om det er omstridt -
- fordi hun mener at det er produktivt på grunn av disse
spenningene som ligger der. Produktivt i den forstand at det er egnet til å tenke med.
Som hun skriver: The Anthropocene is a contentious term, but the discussions by scholars about the wisdom (or otherwise) of
adopting it have been eclipsed by its popularity in public debate. The tension that this contentiousness
provides – about the extent of human intervention in “natural” processes, the utility of thinking in geological timescales,
and the problems inherent in an ecological view of humanity as a single biological species –
– makes the concept productive in a literary context. Literary texts about the North Sea lowlands contain and
reference complex discourses, and articulate many of these difficulties and paradoxes.
The dynamic landscape reflects both the extent and the limits of human agency, and highlights the threat to
the future that anthropogenic environmental change poses.
Jeg skal være ærlig og innrømme at jeg lenge har vært skeptisk til antropocen-begrepet, -
- men jeg følger Ritsons resonnement her. Begrepet kan være produktivt hvis man
anvender det bevisst, og det kommer jeg til å gjøre denne i forelesningen - ikke fordi jeg
tenker at antropocen-begrepet nødvendigvis kaster lys over diktningen, men fordi diktningen kaster lys
over begrepet. Litterær kunst i ulike sjangre kan gjøre antropocen-begrepet mer anskuelig og levende for oss.
Det vil være mitt argument. Jeg følger altså Ritson når hun hevder at litterære tekster kan
skape større bevissthet omkring hvordan framskritts- og forfallsfortellinger er vevet i hverandre på
komplekse vis.
Litteratur lar oss overskue flere skalaer samtidig, for eksempel skiftende forestillinger om tid og sted
I den sammenheng så tenker jeg at det er interessant å konstatere at flere av
framtidsfortellinger om Nordsjøen har kommet til i kjølvannet av
forskningsrapporter om det forsvunne Doggerland. Doggerland er mest kjent som
Doggerbank fra fiskerimeldingen, men denne grunne delen av Nordsjøen er nå attraktiv for
både olje- og gassvirksomhet og for havbasert vindkraft.
For 20 000 år siden, da store mengder vann var bundet opp i isbreer og havnivået lå ca. 100 meter
lavere enn i dag, kunne man trolig gå tørrskodd fra kontinentet til Norge på vinterstid.
Etter hvert som innlandsisen smeltet, og det gigantiske undersjøiske
Storegga-raset for ca. 8200 år siden forårsaket en tsunami ute i Norskehavet, forsvant
Doggerland i havet. Man har lenge visst at de sørlige delene av Nordsjøen en gang har vært tørt land,
seismiske undersøkelser gjort i forbindelse med olje og gassproduksjon har brakt nytt materiale til
arkeologene som nå har mye mer detaljert kunnskap om dette tapte Doggerland, eller Nordsjølandet -
- som det også kalles.
Det er lett å tenkte at i et sånt historisk, a rkeologisk materiale så er det veldig mye som kan
inspirere den litterære fantasien.
I 2019 utkom i alle fall to britiske bøker som benyttet seg av disse forskningsfunnene som ble
presentert i denne rapporten dere ser til venstre her, fra arkeologer i Birmingham.
Verkene jeg viser til er Julia Blackburns personlige erindringsbok Time Song: "Searching for Doggerland"
og Ben Smiths dystopiske roman "Doggerland". Sistnevnte handler om en forfallen vindturbinfarm
en gang i nær fremtid. Jeg merket meg at flere av bokanmeldelsene av denne "Doggerland", de er -
- illustrert med bilder av Teeside Wind Farm - en faktisk windfarm, så det er mange som spekulerer i om
dette da er ruinen av Teeside utenfor Skottland.
Forfatteren Ben Smith har selv innrømmet at han har vært tiltrukket av denne tanken om
å la mennesker bebo Doggerland igjen. Og det å legge plattformer og vindturbiner på toppen av et område
som i en fjern fortid hadde blitt rammet av en så massiv klimaendring.
I et intervju med månedsavisen "Bokvennen Litterær Avis" (13. juni 2019) uttalte Ben Smith at fiksjonen tillater oss
å ta kreative sprang som binder sammen ulike handlingsnivåer. Det å fortelle historier handler grunnleggende
sett om å utforske kausalitet og endring, og vise hvordan en handling i en handling forårsaker en annen.
Hvordan avgjørelser gjort i fortiden fortsetter å påvirke fremtiden. Han legger til at -
- fiksjon dermed har mye til felles med prediktiv vitenskap. Vi kan tenke på romanen som en slags
modell for utprøving av spesifikke hendelser og handlingers resultat. Forskjellen er at fiksjonen kan
la deg føle endringene og resultatene på en måte som vitenskapelige rapporter kanskje ikke kan.
Grunnen til at jeg nevner disse refleksjonene fra Ben Smith er at jeg oppfatter dem som
en fruktbar innfallsvinkel også til mye av det som Øyvind Rimbereid skriver.
Den norske dikteren har formulert lignende tanker i essayboken "Hvorfor ensomt leve", hvor han blant annet
skriver om det han kaller topografiske dikt, altså det stedsbeskrivende diktet som for hans del tar
utgangspunkt i Stavanger-regionen. Han skriver blant annet: Det er gjennom kunstighetens distanse
at diktningen evner å omskape eller nyskape et sted. […] Ved at diktet avviker, blander sammen og overfører
mellom historiske epoker og perspektiv, svarer det for det som et sted kan bli. I sin egen omskapning
viser diktet oss det foranderlige og ennå ikke realiserte ved verden. Når et sted løftes inn i diktet,
åpnes også muligheter ved stedet selv – hva det enn måtte lede til: fornyelse eller forsakelse, kontinuitet
eller destruksjon, utopi eller dystopi,
slår det meg idet jeg igjen står på platået ved Vålandstårnet, på høyden midt i Stavanger, hvor jeg har stått
utallige ganger, alltid opp hit, se ut over byen, ut over øyene, inn i Ryfylke, og mot det åpne havet i vest, der
en supplybåt fortsatt kan gli utover, på vei mot et havlandskap der jeg med sammenknepne øyne
innbiller meg å skimte en plattform, svakt gullflammende i skumringen. Som jeg nå kan se med mulighetenes blikk?
Som om det skulle kunne bli et liv også der ute, en dag under kår vi ikke kjenner, et liv dept
ned i olda emti gassbrunnar." I essayets siste linje ser vi at Rimbereid flyter inn i et
hybridspråk - en blanding av engelsk og norsk, som vi som har lest Solaris
kan gjenkjenne derfra som karakteristisk for dette framtidssamfunnet. Og diktet kan også leses
som en konkretisering av disse mer teoretiske refleksjone om hva det topografiske diktet er i stand til,
og dermed indirekte også om fiksjonens rolle i tverrfaglig diskusjoner om antropocen og kanskje
andre abstrakte begreper.
Jeg synes det er interessant at Ribbereid har valgt et gammelt Nordsjøkart fra 1500-tallet som
omslagsillustrasjon for diktboken "Solaris korrigert", samtidig som handlingen i diktet er lagt 470 år
inn i fremtiden. På bildet her som har jeg altså sidestilt dette Norden-kartet
fra Jacob Ziegler, som er datert til 1532 - som Rimbereid brukte som forside på "Solaris korrigert". Det er sidestilt
med et rutekart fra Oljedirektoratet fra i fjor, som viser oljefeltene i Nordsjøen.
Kontrasten her er jo slående, og det man kan forestille seg at Rimbereid har gjort er at han har
tatt utgangspunkt i denne perspektivforskjellen mellom før og nå, og foretatt en -
- triangulering eller han projiserer en tilsvarende perspektivforskyvning fra fortid til nåtid,
inn i fremtiden. Så fra dette kartet, som en kan si er plassert 470 år forut for utgivelsen av
Solaris korrigert, så skildrer Rimbereid et samfunn 470 år frem i tid.
Og slik åpner dette diktet:
WAT vul aig bli om du ku kreip fra din vorld til uss? SKEIMFULL, aig trur, ven du kommen vid diner imago
ovfr oren tiim, tecn, airlife, all diner apocalyptsen skreik- mare. OR din beauti draum! NE
wi er. NE diner ideo! DER aig lefr, i 14.6, wi arbeiden onli vid oren nanofingren, dei er oren total novledg, wi arbeiden
so litl, 30 minutes a dag. AIG seer an miner fingren, part af organic 14.6, men veike, dei er som seagrass…
SO ku aig begg din vorld begynning, start uss up igjen? KU det! SKEIMFULL aig er. SO wat vul du bli
om vi ku kreip fra uss til deg?
Dersom du kunne krype fra din verden til oss, dersom vi kunne krype til deg – vi er altså vitne til en hypotetisk tidsreise
som gjenspeiler seg også i språket. Og Per Thomas Andersen, min kollega på nordisk litteratur, som har
skrevet mye om Rimbareid, han sier at språket symboliserer utviklingen som har gått
over 476 år.
Audun Lindholm, som var med på å skrive introduksjon til dette diktet da Solaris korrigert ble
innlemmet i den norske kanoen - denne listen over de 25 viktigste norske litterære verk gjennom tidene
- og det er jo ganske imponerende å bli innlemmet der 4 år etter man har publisert, men -
- dette verket har blitt oppfattet som så oppsiktsvekkende original at det ble raskt omfavnet av
kritikerne, og noe som har blitt påpekt er at Rimbereid har trukket
en språklig sirkel rundt Ekofisk, denne første plattformbyen i Nordsjøen, og skapt en hybrid
syntese av stavangerdialekt, lavlandsskotsk, engelsk, nederlandsk og dansk, med oldnorske former blandet inn.
Her har han også lagt inn kodespråk, eller et slags data-computer-språk, for det er også mye
tall og koder i dette diktet.
Via tittelen Rimbereid i dialog med Stanislaw Lems science-fiction klassiker "Solaris" fra
1961, som viser til en planet dekket av levende hav. Men der Solaris er rettet mot en
planet utenfor jorden, så er Rimbereids korrigerte versjon rettet mot dypet. Så reisen ut i
verdensrommet er erstattet av en ferd ned under havbunnen
Her valgte jeg å ta en illustrasjon fra teateroppsetningen, eller programheftet. Dette illustrerer denne denne veien ned
under havet. Fordi jeg-personen i denne diktsamlingen er en av dem som styrer disse
robåtene - han er en slags arbeidsleder - også får vi vite at han han skal sendes ned og antageligvis
også ende livet sitt der på bunnen av Nordsjøen. "OGSO aig der ned ska snart - AIG vid min mekanical -
novledg og miner robots for ou arbeida i NEW-DEPT-SEA-VORLD. I vorld undr slam, seagrass og fish.
ARBEIDA vid geothermal energi aig ska, piping den up… EIN slik seifa vorld er kan henda oren sista chans, dei seis
Det sies at geotermisk energi er vår siste sjanse, og det er åpenbart det som er oppdraget hann,
det er det de satser på, og så borer de seg ned så dypt at man får opp varmen
fra jordens indre. Rimbereid markerer, gjennom teksten sin, "dei seis" (det sies).
Altså han tror ikke helt på dette, det er litt skepsis der. I teksten markerer det en spenning mellom teknologioptimisme og
pessimisme. Det er jo en tekst som på mange måter er dystopisk fordi den beskriver artstap og
miljøforringelse, og denne usikkerheten knyttet til denne siste sjansen. Vi kan også si at
menneskets drift mot å finne
nye løsninger, nye energikilder også har noe håpefullt med seg - så teksten er ikke en entydig på
det punktet. Og Katie Ritson er opptatt av at denne teksten skaper eller inngår en evig
spiral av tap og vinning. Den skildrer stadig nye hybride materialiteter
og det blir en sånn evig spiral av "gain and loss".
Og i boken sin, lar Katie Ritson Rimbereid og China Miévilles avslutte, for de er begge to forfattere
som skriver fremtidsfortellinger - science fiction. Og der kommer hun også inn på Dipesh Chakrabarty, som jeg
vet at dere har lest tidligere.
Hun mener at disse tekstene til Rimbereid og Miévilles relaterer seg til Chakrabarty utsagn om at de moderne friheter
bolig står på en stadig ekspanderende base av fossilt drivstoff. Eller kanskje heller: på et stadig
skiftende fundament av ulike former for energibruk. Og det hun kaller oljefiksjon/petrolfiksjon understreker
spenningen mellom velstand og planetær skjørhet. Og de belyser frykten som ofte
ledsager fortellinger om teknologisk utvikling og miljøforandring.
Denne teksten er ikke en ferd ut i verdensrommet, det er en ferd
ned i dypet, og det er noe som denne moderne nordsjølitteraturen utforsker
kanskje i større grad enn eldre litteratur. Nordsjøen er ikke bare en flate for transport, men det er
også mye som rører seg i dypet - som disse bildene fra statoil/hydro illustrerer. Olje- og
gassproduksjonen den foregå under havoverflaten, i et rom som de færreste av oss kjenner til. Jeg tenker at
Rimbereid på mange måter utforsker det rommet som et fantasirom. Men også den
"science"-biten i "science fiction"
er inspirert av oljevirksomheten. Den betjener seg av kunnskap om Nordsjøen som dybde.
Solaris korrigert handler om det urbaniserte og det industrialiserte Nordsjøen, noe det har -
- vært mye forskning på i det siste, fordi man har blitt klar over - blant annet på grunn av disse seismiske
undersøkelsene som oljebransjen selv har foretatt - så har det kommet veldig mye kunnskap. Men også i
dette lavlandsområdet mellom Nederland og Storbritannia så er det jo stor utbygging av vindkraft, -
- og det er kanskje enda sterkere urbanisert enn den norske sokkelen. Men disse arkitektene -
Nancy Couling og Carola Hein, som har redigert boken "The Urbanisation of the Sea", er
arkitekter og byplanleggingsforskere, og de har karakterisert Nordsjøen som et av de mest
industrialiserte havområdene i verden.
De hevder også at den teknologiske forvandlingen er blitt en kulturell utfordring.
Jeg forstår hva de mener. Samtidig tenker jeg når jeg leser tekster som "Solaris -
korrigert", at det kan nok diskuteres om hvorvidt Nordsjøen har blitt så tømt for fortellinger og
kulturell betydning som var blitt antydet her. Men det de åpenbart har rett i, er at området er
underlagt en spesiell økonomisk tenkning og preget av en kompleks infrastruktur som få av oss kjenner særlig godt.
Da tenkte jeg at jeg skal gå til det andre teksteksemplet, for en forfatter som -
- faktisk har vært ute på ekofisk, det er Marit Eikemo.
I reportasjeessayet «Alt søkk i havet» får leseren følge henne med ut i et støyende helikopter til det
legendariske feltet, som nå mange av oss føler vi kjenner via NRK-serien Lykkeland.
Det var på Ekofisk, lengst sør i Nordsjøen, at det amerikanske oljeselskapet Phillips Petroleum høsten 1969, -
- etter mange mislykkede forsøk, omsider fant olje. Takket være en aktiv stat, har Norge -
- hatt mye glede av Nordsjøoljen. Det som bringer Eikemo ut til Ekofisk nesten førti år senere, er -
demonteringen av den gamle Ekofisktanken, en 215 000 tonn tung betongtank som en gang var sentrum
i feltet, opprinnelig brukt som
lagringsplass for olje, før oljen ble sendt i rør direkte til
England og Tyskland så den ble fort utdatert. I 1994 startet et omfattende arbeid med å få
avsluttet Ekofisk 1. Og i 2002 så ble det er laget en plan for rengjøring av tanken og
demontering av det ståloverbygningen. De opplever også at den hadde sunket betraktelig
i havet. En oljearbeider som kom tilbake etter noen år, hadde merket at båtlandingsplassen -
- ikke lenger var synlig.
Eikemo har altså reist ut til Ekofisk for å inspisere siste fase av denne avviklingsprosessen.
Betongkolossen skal finne endelige hvile der ute i havet. Til tross for imponerende ingeniørkunst
blir hun betenkt over oljeinstallasjonens tidlige pensjonsalder: «Ekofisktanken er jamngammal med meg, -
- og allereie ferdig jobba.» Av mennene på plattformen blir Eikemo fortalt at Ekofisktanken har
råtnet på rot. I geologisk forstand innebærer det at havbunnen synker fordi reservoarbergarten
består hovedsakelig av porøs kalk. Så lenge oljen har ligget der den har ligget, under høyt trykk -
så har den bidratt til å bære vekten av overliggende lag, med etterhvert som oljen og gassen har blitt
produsert så har også belastningen
på bergarten økt. Dermed så oppstår det man kaller for havbunnsinnsynkning.
Etter hvert fant man også ut at innsynkning kunne man forhindre ved å sprøyte inn vann som erstatning for oljen, -
- for å opprettholde trykket. Likevel har havbunnen under ekofisk totalt sunket med
ca. 9 meter. Det er da jeg tenker at man kan trygt kan si at mennesket er en geologisk kraft, -
- havbunnen har sunket med 9 meter.
Da jeg leste meg opp på fenomenet havbunnsinnsynkning på Oljedirektoratets hjemmesider, ble jeg først og fremst
slått av at det økonomiske perspektivet var så dominerende. Til å begynne med var man
bekymret for hvordan innsynkning medførte sikkerhetsrisiko for arbeiderne og dermed -
- produksjonsstans. Etter hvert som vanninjeksjon ble innført som hovedvirkemiddel mot reservoarsammentrykking, -
oppdaget man at vannet hadde den gunstige bieffekt å bidra til akselerering av oljeproduksjonen
i visse områder av feltet. Dermed var det ingen grunn til å gi seg. Når forfatteren Marit Eikemo er
ute på Ekofisk for å inspisere demonteringen av den ikoniske tanken, gjør hun seg noen tanker om
overmodig ingeniører som tror at alt er mulig.
Likevel identifiserer hun seg umiddelbart med det norske oljeeventyret.
Når hun kommer ut på plattformen
så drar hun pusten. «Eg veit ikkje kvar det kjem frå, men eg kjenner ein slags triumf då eg stig ut av helikopteret
og ser utover havet. Eg står på norsk kontinentalsokkel og kjenner ei umiskjennelig kjensle av triumf.»
Når jeg leser om plattformbyen ute i havet, den gigantiske betongtanken og havbunnen som synker, -
blir antropocen-begrepet plutselig veldig konkret. Aller tydeligst blir det når Eikemo introduserer en
en gruppe ulende seler som stirrende utfordrer henne: «Kven er du? Kva gjer du her? Kven sin tank er dette, vår eller din?»
Mennesket framstilles som en potensiell trussel for selene, -
men plutselig endres maktdynamikken rundt den demonterte Ekofisktanken: «Det er små og store selar
her, ein heil bestand. Dei svømmer ut gjennom holene i betongveggen og hentar seg fisk, så kjem
dei tilbake hit for å velte seg rundt på konstruksjonen. Her har dei det varmt og godt, her kan dei sjølv regjere.»
Det kommer en dag at det mennene på plattformen frykter aller mest, det er ikke storm, men det er det å bli
dratt ut av redningsbåten av en kraftig sel. Og spørsmålet er: Hvordan skal vi tolke dette?
Før vi åpner for diskusjonen etterhvert, og før jeg gir ordet til Aslak og til dere, så vil jeg gjerne vie
litt ekstra oppmerksomhet til avslutningen av dette essayet, som jeg mener er et veldig godt
utgangspunkt for videre diskusjon.
Det første jeg merker meg, er at den triumfen Eikemo følte på idet hun gikk ut av
helikopteret langt på vei har forsvunnet i løpet av besøket på Ekofisk.
Samtidig har det dukket opp en annen form for patos i teksten, som har med framstillingen
av tidsskalaer å gjøre. (Leser opp) "På vegen tilbake over Ekofisktanken stoppar eg og ser på selane igjen.
Dei stikk hovuda sine opp frå vasskorpa og no synes eg dei har ein hånleg flir rundt munnen, dei er glatte
og svære og tunge og dei ligg og veltar seg på denne ingeniørkunsten av ein oljelagertank. Eg synes
dei ser triumferande på meg. Eg ser utover havet då eg går mot helikopterdekket. Eg slår blikket ned.
Kvar dag pumpar dei 900 000 fat vatn inn i krittreservoaret for å auke trykket og tyne mest muleg
olje ut av grunnen.
Det er like mykje vatn som heile dagsforbruket til Bergen og Stavanger til saman. Snart er det over.
Ikkje neste år, ikkje om ti eller tjue år, men snart. Frå havet sitt perspektiv er det snart.
Då helikopteret lettar ser eg alt saman heilt klart. Når kvar og ein boreplattform har tømt dei 15–30
brønnane under seg, når dei har fylt heile reservoaret med vatn, då skal dei løfte over- og understell
og frakte plattformane bort, ein etter ein. Berre Ekofisktanken står tilbake. Åleine vil betonggiganten
betonggiganten stå her, midt i alt som flyt. Og sakte, men sikkert vil den søkke i havet å bli borte"
Og er det da slik at naturen selv ordner opp?
Vil problemene knyttet til olje løse seg naturlig eller tar Eikemo for lett på dette?
Jeg tenker at når vi leser denne teksten fra et antropocen-perspektiv, så har vi to muligheter.
I alle fall to muligheter. Hvis det er slik at naturen vender tilbake og gjenoppretter balansen
etter flere år med hardhendt industrivirksomhet, kan Eikemos framstilling leses som en
problematisering av antropocen-argumentet. Mennesket er faktisk ikke en geologisk kraft av det format
men ofte hevder. Alternativt kan man med utgangspunkt i antropocen-begrepet peke på at det er
en svakhet i Eikemos framstilling at mennesket beskrives som utsatte vesener når vi tross alt har
omformet havbunn og klima vesentlig.
Ja, klimaperspektivet er det hele tatt lite fremtredende i teksten, slik det ofte var på 00-tallet.
I et antropocen-perspektiv kan det være grunn til å spørre om ikke denne framstillingen av naturen som
tar tilbake tapt territorium og reparerer seg selv, er en litt for bekvem trøst for en oljeindustri som
til tider har gått temmelig hardhendt fram for å tyne mest mulig olje ut av grunnen.
På en annen side: Eikemo har forsynt teksten med mye selvironi. Der ligger det også et viktig kritisk potensial.
For det er som om hun hele veien spør:
Hva er det egentlig vi holder på med?
Hva er det egentlig vi holder på med, og jeg lar det spørsmålet henge litt, for nå er
det på tide å avrunde.
Nordsjøen etter oljen er fortsatt Nordsjøen. Og det er kanskje akkurat det vi trenger å høre.
Samtidig har nok vi værbitte nordboere nordboere hatt ekstra tungt for å ta inn over oss at mennesket er en geologisk aktør.
Samlet sett er vi slett ingen puslinger, selv om vi kanskje individuelt har lite å stille opp med
i møte med elementene. I fortellingen om antropocen står fossile energikilder som kull, olje og
gass sentralt. Både utviding og konsum har satt tydelige spor i landskapet, så vel som i atmosfæren.
Så når vi snakker om nordiske erfaringer og globale utfordringer så handler det ikke minst om dette.
Takk for oppmerksomheten!
Hjertelig takk skal du ha, Sissel. Dette var veldig interessant og samtidig åpnende for nye perspektiver.
Vi har invitert inn en stemme som kanskje er en motstemme, eller i alle fall en annen stemme i denne
diskusjonen om antropocen, om olje og oljealder. Ta vel imot Aslak Sira Myhre.
Tusen takk for det, og tusen takk til Sissel Furuseth for et veldig interessant foredrag. Jeg synes det veldig kjekt at du
berører.. - jeg fikk se manuset hennes, og tenkte "jøss, vi var langt fra hverandre", og så hører jeg foredraget
og forelesningen, og ser at du berører akkurat de samme tingene som når jeg ser på Nordsjøen.
Det var veldig gøy. Så jeg tror det kan bli en bra samtale. Jeg skal starte med der jeg er fra og
der jeg står.
Hvis du står på toppen av Grytenuten, det høyeste punktet på halvøya i Ryfylke, der jeg kommer fra,
og det høgaste punktet i Ryfylke Rogaland, utenom det som er inn i fjellet og langt oppmot Hardangervidda, -
- så ser du stort sett alt mellom Bergen og Stavanger. Du er 800 moh og alt annet er lavere enn deg.
Hvis jeg står der og ser sørover, ser jeg rett inn i en dypt skår i berget. Der er et voksende lyst felt der
det vanligvis helt mørke berget møter den vanligvis ganske mørke fjorden med den ganske mørke -
- skogen over. Så det skinner ut, det lyser mot deg. Det feltet var ikke der da jeg sto siste gang på Grytenuten som 6 åring i 1979.
I dag vokser det så mye at det er i ferd med å dominere utsynet over Nord-Rogaland
Dette er norsk stein. Det er Nord-Europas eller Europas største steinbrudd. Uttaket av stein går til Tyskland.
Det bygges knapt noe i Tyskland som ikke har med seg stein derfra. Uttaket der er så svært at det
skal bygges en dokk og et verft for å bygge havvindmøller inne i det gigantiske hulrommet som de bygger og en tunnel
videre inn der de fortsetter å ta ut stein. Ser jeg østover, hvor vi sitter nå, så ser jeg jeg Blåsjø den største
kunstige dammen eller innsjøen i Europa med den største betongkonstruksjonen som er bygget, nemlig Blåsjødammen
foran seg. Under der ligger det turistforeningshytter, små bygder, mange fjelltopper og et stort
landskap der faren min, bestefar min og alle folk som har bodd i Rogaland før det, har gått i, jaktet i
og opplevd. Nå er det bare vann...
Derfra går vannet i rørganger til turbininene også produserer den kraften som nå selges i ledning fra
kilen innerst i Hylsfjorden over til England som vi diskuterer hver dag. En tredjedel av all kraften som
produseres i Norge produseres i dette området og sør til Agder i det hei området som jeg ser rett østover
Ser jeg nordover så ser jeg Sauda. Kjartan Fløgstad sin by, litteraturens by og industriens by. En av
de mange byene fra Grenland og hele veien opp til Kirkenes som er bygget på kraft og industri og energi i Norge
og med røyken fra pipene av skorsteinen i fabrikken over. Og ser jeg enda lenger sørover så ser
jeg Jæren - et landskap som fra naturens sin hånd var skogkledd og fullt av innsjøer.
I dag uten et eneste tre som er høyere enn to-tre meter og uten innsjøene. De har menneskene tappet ut og skogene har vi hogget ned
Idag står fjøsene for kylling og gris nedover hele Jærens produserer mesteparten av det
såkal hvite - sunnere - kjøttet som skal spise istedenfor beitedyr her i landet hvis du skal følge ernæringskurvene
Og ser jeg vestover over til Bømlo hvor du kan finne klebersteinsbruddet
Hvor de eksporterte gryter helt tilbake til lenge før Jesus fødsel og utover hele de europeiske
kontinentet og hvor det faktisk i dag kan finne steinbed derfra - på Doggerland - i seismikken du trekker opp.
Kleberstein som er tatt fra Bømlo - det het ikke de den gangen - dere så kartet til Sissel - men
derfra og ut i *utydelig*. Alt dette kan kalles antropocen eller
i science fiction kaller vi det for terraforming. Dette mennesket som har formet det landskapet som er mitt også ser jeg ut
i Nordsjøen og speider, og speider. Men jeg kan ikke se det selv om Trollplattformen - det største byggverket som
menneskene har klart å bygge og flytte på - er usynlige for meg. For det er for langt ute og så langt vekke. Men
jeg kan se Vats der plattform beina ble støypte. Det er bare noen kilometer unna. Jeg kan se
Nedstrandsfjorden det Alexander Kielland ble senket. Jeg kan se Westco anlegg for demontering av olje
stasjoner som ligger midt i Krossfjorden rett ut forbi der jeg kommer fra. Alt dette ser deg men jeg ser
altså ikke olje. Og dessverre, hvis jeg da går til litteraturen - for litteraturen har, som sissel
sier en kraft til å få oss til å se det vi ikke kan se
Vi kan se framtida, vi kan se andre mennesker. Det kan være andre mennesker og man kan høste av
andre mennesker sin erfaring og hvis jeg som er vokst opp i dette har levd i olja fra man bygget plattformene
Dette er livet mitt. Dette er det som har preget meg mer enn noe annet. Dette landskapet og denne
oljeindustrien. Hvis jeg går til litteraturen og leter etter den så ser jeg ikke først og fremst petrokritikk
eller mangel på petrokritikk eller antropocen eller mangel på antropocen som slår meg. Det er
mangelen på olje. For mens industrien har sin Kjartan Fløgstad og sin Frode Grytten og hauger
av andre forfattere. Mens landbruket har sine forfattere. Mens den menneskelige arbeid Norge gjennom mange
tusen år en vesentlig del av vår litteratur. Aller sist kanskje tatt fram av når du fikk det feministiske gjennombruddet
og kvinnearbeidet ble en del av litteraturen. Så er oljen
og arbeidet i Nordsjøen. Erfaringen vår fra Nordsjøen. Den finnes nesten ikke i litteraturen. Jeg har leita og
leita. Jeg laget arrangementer i litteraturhuset. Jeg har skrevet om det selv for å prøve og finne den.
Hvis de skal leite, hva finner du? Jo, du kan finne din Bereit *utydelig* Du kan finne Sigmund Jensen. Du kan finne
Eikemo- Du kan finne Johan Harstad som kanskje har gjort den største skildringen i første del av Max &
Mischa, som handler om oppveksten der, i oljen, foret som skaper sånne puslinger ved Asle Berge, Hogne
Hongset og litt annet rundt omkring. Men det lite og veldig få av verka som er skrevet på olje har
blitt folkelest. Det er Geir Linde *utydelig* som faktisk er nærmest og har blitt kanon men ellers så har ikke oljen sin
roman. Oppveksten min har sin Roman - Mannen som elsket Yngve av Tore Renberg. Det er min oppvekst i
roman, men Tore vet ingenting om olje.
Der opptrer bare olje som en kulisse i form av penger og karakterer, men selve arbeidet og erfaringen finnes
ikke der. Jeg kan spørre: Hvorfor? Hvorfor er det sånn? Jeg har 2 svar. Det ene kom fra Kjartan Fløgstad
og det er sant at plattformen er så langt vekke at vi ikke har erfart den. For å komme deg ut i Nordsjøen
må du gjør slike ting som et sikkerhetskurs og sertifikat. Og du må få en godkjenning for å dra ut. Det lettere å komme seg
inn i Kreml en dag enn å komme seg ut på plattform i Nordsjøen og derfor har ingen forfattere den erfaringen.
Derfor har man ikke den muligheten. Eikemo kommer seg ut for å skildre, men det var jo journalist. En tilskuer.
Fløgstad vokste opp ved siden av fabrikken i Sauda og jobbet der i barndommen. Det var ikke research.
Det var livet hans. Som så ble litteratur og da kommer du til det andre svaret: Litteraturen og økonomien i
Norge har nok skilt lag for ganske lenge siden. Arbeider-forfattere,
forfattere, som ikke akademisk bakgrunn, som ikke har gått skrivekurs, som skriver ut i fra en annen type
erfaring blir færre og færre. Dermed så er det ikke så naturlig nå som det var for Falkberget, som det
var for Herbjørg Wassmo - for den skyld - å skrive inn økonomien og livet og arbeidet fra litteraturen tror jeg.
Dermed blir spørsmålet for oss, som har vokst opp i oljen og om vi leser opp opp i litteraturen, altså ikke om denne er
antropocen eller ikke men om den i hele tatt er relevant. Er litteraturen relevante for oss og så kommer det
neste spørsmålet er vi relevante for litterature. Og det siste spørsmålet er jævlig ubehagelig å stille seg. Er vi viktige
nok for litteraturen? Har vår erfaring verdi? Hvis vi er enige om at en av skjønnslitteraturens
aller sterkeste krefter er at den kan gjøre erfaringer allmenne og hjelpe oss til å forstå hverandre
Så har jeg ingen bok jeg kan peke på for dere, som vil hjelpe dere til å forstå meg. Ingen roman.
Ingen novelle. Ingen diktsamling. Jeg kan be dere om å se "Lykkeland". For det som skjer nå, det er faktisk at det er lykkeland.
Den moderne romanen - serien - fjernsynsserien - som er i ferd med å ta den rollen som gjør at mennesker rundt omkring i hele
Norge som aldri har sett en plattform og som ikke vokste opp med å gå å sjekke oljeprisen i minibanken, sånn
som jeg gjorde. De har nå en følelse at de har erfart dette. At de kan noen om oljen og at vi kan snakke om det.
Og om Lykkeland har mye sprøyt så får de med seg i sesong 2s evnet til å gjøre Bravo utblåsningen og å gjøre Kielland-ulykken til en allmen erfaring. Det er helt uovertruffent
Det er fantastisk godt gjort og plutselig så kan vi snakke om det. Så her er det den som har gjort den
allmenn del. Min erfaring til allmenn del uten å moralisere. Og da vil jeg gå videre til å si at valget
av Rimbereid og Eikemo synes jeg er veldig godt. For dette er blant disse tekstene jeg finner som nettopp prøve å
skape en allmenn erfaring ut ifra det som skjer i olje - i fremtiden og i fortiden.
I Rimbereids tekst ligger det ekstremt mye kunnskap om arbeid, og teknikk, om fag, og Nordsjøen og oljen kan skape en framtid og et språk
som ikke bare jeg, men faren min, og oljearbeidere generelt og folket i Stavanger kan erfare
men jeg fant dette Dette har sammenheng med mitt liv. Selv språket har sammenheng med språket på plattformene. For hvem er det som er der?
Hvem var det som var der ute? Det var engelskmenn, det var hollendere, det var noen franskmenn,
det var noen fra vestlandet, det var folk
fra Sverige og Danmark. Det var amerikanere og engelsk-amerikansk og norsk-amerikansk som uansett hva var
fellesspråket. Og det som da Marit Eikemo gjør er jo å gjøre i samtidssyner som først og fremst
handler om industriplasser på fastlandet. Det å gjøre Ekofisk og ta det inn i den norske å sette det ved siden
av Odda og sinken og setter dem ved siden at gruvene i Sør-Varanger og sette opp - nettopp at ekofisk er
del av dette. Hun inkluderer det og tar det inn i den norske erfaringene. Jeg syntes det er gode tekster og det gjør dette
Men så er spørsmålet gjør vi noe med antropocen? Og jeg er enig med deg Kristine og jeg er skeptisk til
begrepet og syntes kun det er interessant hvis vi kan bruke det i litteraturen for å belyse det og ikke snakker om å
prøve å få litteraturen til å passe til det. Og er det noe å belyser rundt det hva kan
vi da se? Jeg prøvde å starte med å gi dere et bilde av antropocen sånn som jeg ser det. Mitt landskap i Rogaland
er et landskap formet av mennesker i veldig stor grad og som fortsatt formes av mennesker.
Nordsjøen har alltid vært vår inntektskilde, livsgrunnlag og kommunikasjonsåre og det har vært telefon, telegraf og
Internett. Det har vært oljefond og det har vært sysselsetting. Og det har vært død og fordervelse og redsel og skrek
Alltid. Sånn er livet langs kysten ut mot Nordsjøen. Den største antropocene forandring på
havbunnen i Nordsjøen som mennesker har stått for er verken seismikken til teleselskapene eller Ekofisk
tanken som synker. Det er fiskeriene og da snakker ikke engang om overfiske. Det blir sagt en gang på 70-tallet
at oljeaktiviteten kom til å ødelegge fiskeriet i Nordsjøen. Oljeaktiviteten har ikke ødelagt en fisk. Eneste gang man klarte det var i Bravo utblåsningen
og selv da var effekten ikke målbar. Men i denne perioden har fiskeriene fisket tomt
ressurs etter ressurs. Den einaste bestand vi har kunnet ta skikkelig vare på er den vi forvalter sammen med russerne
Alt vi forvalgter sammen emd EU og alt det vi forvalter sammen i nordområdene har vi fisket tomt - eller de har fisket tomt for oss.
Makrellen, der er vi nå at Island og England og EU truer med krig om den igjen. Men den
forandring jeg snakker om er ikke den, det er havbunnen, fordi de 9 meter Ekofisk tanken har sunket ned i havet
er ingenting. Det betyr ingenting. Det som betyr noe er
spor etter havtrålerne som har skrape korallene vekk i store garder i Nordsjøen. Det en antropocen
forandring som jeg ikke klarer å rette opp med sprøyte inn vann eller andre ting. Nordsjøens bunn er skrapt
opp av havtrålere lovlig og ulovlig. Korallene og dyphavskorallene forsvinner og blir skadet.
De enorme korallrevene, slik de har utenfor Australia, de ligger der nede og vi skader dem. Men fiskeriene ser vi ikke på
den måten. Vi ser på oljen. Hvorfor ser vi på oljen? Fordi at oljeindustrien er skurken i vår fortelling.
Og oljeindustrien er synden i vår fortelling. Så om vi festet blikket der fordi
at klima og olje er det vi vil se etter. Og da vil jeg til slutt presentere mitt alternative perspektiv.
Den største forandringen vi har gjort i Nordsjøen ut over industrien. Den største endringen oljen har gjort
i Nordsjøen snakker vi om nå. Det er det som Marit Eikemo lar seg imponere av. Det er triumfen. Vi har klart å
kolonialisere Nordsjøen med menneskene i Norge og England primært. Og egentlig mest primært av oss i Norge for den
norske delen, som jeg så på kartet er så mye større og villere og vanskeligere. Ja, vi har bosatt oss i Nordsjøen. Flere
tusen mennesker kommer til å overnatte der ute i natt. De lever livene sine der. De bor der ute på faste installasjoner og
stasjoner. Ikke på båter som heter jobb, men på faste installasjoner og kjøkken og hus og kino og mat
2 uker om gangen levende der ute. To uker på og fire uker av. Det vil si ti til tjue tusen mennesker. Kanskje enda
flere lever livene sine i Nordsjøen. De kan leve det er fordi at vi har skapt en teknologi som gjør det
muligt. En teknologi som manifesterer seg tydelig i Trollplattformen og de andre og
teknologi som manifesterer seg under bakken i Subsea teknologien som har utvikla. Dette er en prestasjon
ikke det så dystopisk. Når oljen er slutt kommer vi fortsatt til å bo i Nordsjøen Der henter vi havvind og der driver vi med
havbruk. Begge deler vil kreve at vi har folk og der vil vi lete etter mineraler. Vi vil ha gruvedrift og vi
vil ha geotermisk energiproduksjon. Der ute på de stasjonene vi har lagt ut nå og fornyelse av dem, tror jeg
Jeg skal ikke si om dette er rett eller galt. Men dette er det jeg ser. Denne endringen at Nordsjøen er blitt
fastland. Den viktigste faktoren var Kielland-ulykken. For Kielland-ulykken brakte mennesker i Nordsjøen inn
til fastlandet. De var ikke lenger sjøfolk ute på fremmede hav som ikke betyr noe for oss.
De var naboen. De var folk rundt oss og deres liv begynte å bety noe. Og derfra og ut skapte vi et sikkerhets-
regimet som gjorde det det mulig å leve der ute. Dette er den store forandringen - tror
sammen med kull, sin viktigste rolle i dag i forhold Antropocen. Det er ikke engang klimaendringene der som vi lever.
Det som er det vanskeligere - og det vanskeligere å gjøre noe med -
det er at før vi kunne utnytte fossile brennstoffer og skape energi så var vi langt unna en milliard innbyggere
i verden... langt unna! I det vi klarte å begynne å utnytte kull og senere olje og gass, så eksploderer
befolkningsveksten. Dere skulle sett grafen. Det går sånn sakte - sakte stigning og så går det sånn brått opp. Og der er vi nå.
Fossil energi, sammen med kunstgjødsel og antibiotika, er de viktigste forutsetningene for at
vi myldrer og den største trussel vi utgjør overfor framtida er nettopp den myldringen
I dette ligger dilemmaet. Det er ikke Statoil eller oljeselskapene som gjør at vi bruker olje og gass gass og hvis du tror det så
kommer utviklingen til å fortsette som den gjør i dag.
Vi snakker om et grøntskifte til energiskiftet mens realiteten er at 82% av all energi som forbrukes i verdens pc-er er fossilt og det *utydelig*
Det er en realitet, sånn Sissel var inne på helt i starten. Det ikke på grunn av Statoil
eller norske myndigheter. Det er fordi at vi som mennesker er fanget i et enormt eksistensielt dilemma
Den energien som vi krever for å leve den situasjonen vi leverer i kan samtidig ødelegge oss. Det tenker jeg
er det store dilemmaet, antropocen eller ikke, i møtet med dette. Og der er er utslippene i Nordsjøen og
hav senking av ikke den Det synes ikke deten vesentlige delen. Jeg må stoppe nå. Takk for meg