Da jeg hadde gleden av å åpne denne store tverrfaglige foredragsserien for fire måneder siden,
20. Januar, var det med store forventninger, samt med en hilsen til de frammøtte det utpreget
tvetydige velkommen til antropocen.
Her står jeg nå.
Ikke fordi jeg ikke kan noe annet
men for å si at forventningene, som altså var av et visst format, har blitt innfridd - og vel så det.
Slik har det i alle fall vært for meg som tilhører.
Jeg heter Tore Rem og er direktør for UiO Norden.
I denne tverrfaglige satsingen, så har vi et titalls prosjekter som utforsker nordisk problematikk.
Det handler om alt fra eksperters rolle i politikken til studiet av nordiske sivilsamfunn
- til hvordan museer har skapt Norden via gjenstander og hvordan nordiske land bedriver omdømmebygging
til hva det nå er med denne berømmelige nordiske modellen.
Men vi undersøker også temaer og problemer som så avgjort overskrider våre nordiske horisonter.
I UiO Nordens mandat så står det, blant annet, at vi skal fremskaffe ny viten om det nordiske i en internasjonal kontekst.
Og få ting, vil jeg mene, kan være mer internasjonale. Få kontekster kan være større og mer vesentlige enn planetens helse
enn si spørsmålet om vår art og andre arters og livsformers overlevelse.
Forskergruppa Ecodisturb studerer blant annet våre responser på klimakrisen og naturødeleggelsene.
Og det var denne gruppa som i fjor høst tok initiativet til foredragsserien og utdanningstilbudet antropocen - menneskets tidsalder.
Nå har vi vært gjennom 8, snart 9, arrangementer med sterke faglige innledninger fra ledende forskere ved Universitetet i Oslo med dyktige respondenter
og til dels frisk og tankevekkende diskusjon. Innspillene har vært utfordrende, vil jeg si? Responsen har noen ganger vært bejublede og vennlige.
Andre ganger kritiske og utprøvende, nesten hissige.
Men bare nesten.
Og dere som har vært til stede fysisk har meldt dere på, har jeg merket meg.
Kanskje er det unødvendig å si det gitt tematikken, men her har jeg hele veien hatt følelsen av at noe står på spill.
Ikke for å være upassende kritisk eller selvkritisk, men det er ikke absolutt alltid at det kjennes sånn ut i akademia.
Blant annet så tror jeg at antropocen - menneskets tidsalder er blitt en viktig øvelse i å snakke sammen på tvers av fag og disipliner
i møte med vår tids største utfordring.
For ikke å si krise.
For ikke å si katastrofe.
Og i og med at dette ikke bare har vært en offentlig forelesningsserie, men også et tverrfaglig emne,
så har det dessuten vært et lite pedagogisk eksperiment. Hvordan få til tverrfaglig utdanning?
Det er ingen liten utfordring, og jeg håper dere studenter har hatt utbytte av å tenke og lære på tvers av fag og disipliner.
Av - kortere sagt - å samtenke.
Nå skal vi, en siste gang i denne omgang, fortsette tenkingen, diskusjonen, samtenkingen, og jeg har gledet meg stort til denne avsluttende fanfaren.
Til slutt så vil jeg takke Ecodisturb og særlig Marius Timman Mjaaland for initiativet og for strålende gjennomføring.
Jeg tror vi alle er blitt litt klokere, litt rikere på perspektiver og innsikt.
Kanskje til og med litt mer handlekraftige. Da gir jeg ordet videre til Marius.
Takk skal du ha Tore og takk for muligheten til å gjøre dette her. Vi har fått enormt god teknisk assistanse fra universitetet.
Dette ligger jo ute, og vi har tilhørere hver gang hver gang på nett og forelesningene blir gjort tilgjengelig i etterkant.
Mitt navn er altså Marius Mjaaland, og jeg er leder av Ecodisturb. Vi har hatt
Vi har gått gjennom fra biologi til psykologi, til teologi og filosofi, og vi har vært i Kina og vi har vært over store deler av verden.
Men nå sammenfattes, vil jeg si, en god del av dette i forelesningen i dag med Thomas. Jaja, kanskje ikke alt.
Men Thomas, du kan jo sammenfatte alt egentlig. Thomas Hylland Eriksen, som er professor i sosialantropologi.
Her på Universitetet i Oslo, og som nok ikke trenger noen ytterligere presentasjon her i dette forum?
Men vi skal også få en respons fra Andreas Malm, som er kommet opp fra Universitetet i Lund,
og som i går hadde en veldig spennende og engasjerende forelesning.
Om "How to blow up a pipeline", altså forholdet egentlig mellom økologi og aktivisme vil jeg si, og sabotasje.
Kanskje vil disse elementene også komme inn i dagens diskusjon? Forbered dere! Skriv ned spørsmålene! Men her og nå gir jeg ordet til Thomas Hylland Eriksen.
Takk for det Marius.
Ja mellom akademisk forskning og aktivisme. Så da jeg bestemte meg for tittelen på min forelesning, så visste jeg jo ikke hva de andre kom til å snakke om.
Så jeg ble ikke akkurat "fortjustet", men jeg ble litt nysgjerrig da jeg så at Arne Johan Vetlesen hadde nesten
samme tittel på sin forelesning som var her for et par uker.
Men jeg var ikke... Jeg kjenner ham, så jeg var ikke veldig bekymret over at vi kom til å si det samme. Og ganske riktig.
Han fremsto i alle fall i første del av sin forelesning som en filosof som snakket som en antropolog.
Og jeg er da en antropolog. Jeg kommer ikke til å snakke som en filosof, men kanskje som en en tverrfaglig, nysgjerrig,
kunnskapssøkende person som forsøker å få et grep på noen av de vesentlige antropocen-effektene som som preger verden idag.
Så jeg skal altså snakke om verden. Altså, Arne Johan, han begynte med å snakke om en urfolks gruppe i grensetraktene mellom Venesuela og Brasil.
Det er derfor jeg sier at han hørtes litt ut som en antropolog, OK?
Og jeg skal snakke om verden og antropologer snakker sjelden om verden før verden er et veldig stort sted.
Og til forskjell fra enkelte har hevdet, så er den ikke flat, men den er rund og humpete og preget av ujevnheter og ulikhet og variasjon og mangfold.
Så siden jeg etter hvert skal si noe om verden
så vil jeg først begynne med å si noe om et sted,
og jeg må også før jeg fortsetter få lov til å si at denne forelesningen, altså den den består. Den er på en måte
en form for det vi av og til snakker om som forskningsbasert undervisning. OK? I hvilken grad det er undervisning vet jeg ikke helt,
men det er altså forskningsbasert i den forstand at dette er work in-progress,og jeg vil presentere en del av første akt
i et stykke som vil ha i alle fall 3 akter. Og dette er den tragiske...
OK? Bare så dere er klar over det... Så jeg er mindre resignert enn det kan se ut som når dere hører på meg.
Men jeg har lyst til å ta et skritt tilbake først fordi alt som finnes i verden finnes til en tid og på et sted. Altså, jeg gjentar setningen.
Alt finnes til en tid og på et sted. Ingenting er overalt til alle tider.
Så vi må være spesifikke og vi være konkrete og da har jeg lyst til å begynne der.
Alta, Sápmi, Nord Norge, i 1979, som i mitt tilfelle, det var jo mitt første, vel - egentlig - mitt første politiske engasjement var i Altasaken i 1979.
Det var ikke akkurat noen ilddåp fordi jeg hadde ikke mulighet til å dra dit. Jeg fikk ikke lov av foreldrene mine,
men jeg var med på å arrangere fakkeltog og malte banneret og holdt på i min hjemby.
Og det var helt klart en formativ erfaring, og det var slått meg at mange av temaene vi nå snakker om når vi er opptatt av
variasjon, mangfold, homogenisering, globalisering, urfolks rettigheter, natur, kultur og naturkultur.
De kan føres tilbake til en del av problematikken som ble tatt opp i forbindelse med Alta-saken
Så Alta-saken, altså 1979 til 1981 cirka. Den begynte jo før,
men det var da den hadde sitt klimaks i form av demonstrasjoner og lenkegjeng og stor medieoppmerksomhet både nasjonalt og internasjonalt.
Den virvlet opp tematikker, som fremdeles lever med oss, og som på mange måter virker enda mer aktuelle nå enn de gjorde rundt 1980
Så, her ser vi et bilde av demonstranter...
i Alta, som forsøkte da å hindre byggingen av en demning.
Som ville forstyrre både økologien og reinens migrasjoner, og som i tillegg ble oppfattet som et overgrep mot samenes rettigheter fordi det var Sápmi
Ikke sant? Det var samisk territorium hvor denne demningen skulle bygges, så denne saken virvlet opp en del problemstillinger
som ikke akkurat er blitt mindre aktuelle i de 43 årene som har gått.
Om urfolks rettigheter: altså urfolk har i all hovedsak stilt noen krav om autonomi. Veldig mye av det har vært knyttet til jord og vann,
altså jordrettigheter, landrettigheter og vann, territorium. Den virvler opp problemstillinger knyttet til skala konflikter, altså hvor
tanken er den at folk som sitter i Oslo og synes at det er en kjempegod ide å få en en demning og et vannkraftverk i Finnmark
som er et par 1000 par 1000 kilometer unna. Men det er ikke sikkert at det oppleves slik for dem som bor der.
Det er som de pleier å si i Queensland, hvor jeg har gjort feltarbeid, at det som er bra for Australia er ikke nødvendigvis bra for Queensland -
og det som er bra for Queensland er ikke nødvendigvis bra for Gladstone - altså den byen hvor jeg har jobbet.
Og det som er bra for Gladstone er ikke nødvendigvis bra for folk som bor der og har astma
Ikke sant? Dette er en industriby for eksempel, altså disse kolliderende skalanivåene som vi hele tiden blir konfrontert med i, ikke minst, miljøspørsmål.
Også er det forholdet mellom kart og terreng. Og en standardreferanse som jeg gjerne reklamerer for i den sammenhengen.
Også i en sånn litt tverrfaglig, men litt antropologiserende intellektuell diskurs er James Scotts bok: Seeing Like a State fra slutten av 1990-tallet.
Hvor han viser hvordan sentralplanlegging får utilsiktede og ofte katastrofale konsekvenser på bakkenivå.
Fordi det som ser ut på en bestemt måte på tegnebrettet, enten det er i Moskva eller i Dar-es-Salam.
Det ser nokså annerledes ut når du først kommer ned til der hvor folk bor.
Ikke minst er det fordi - for å parafrasere antropologen Clifford Geertz - er det en ting:
"hvis vi skal studere mennesker, så kan vi bare gjøre det ved å studere mennesker
Og det første bud eller, det første faktum om mennesker, er at de er forskjellige fra hverandre."
Ok, sånn at det er med andre ord slik at du må vite litt om hvor du er i verden.
For å delta i noe meningsfylt arbeid sammen med dem som bor der.
Så folk opplevde at de fikk kartet tredd nedover hodet på seg av folk som ikke kjente terrenget.
Så er det da en veldig grunnleggende spenning i antropocen,
nemlig forholdet mellom, som jeg sier, teknokratisk herredømme versus økologisk bevaring.
Og det har vært et gjennomgående tema i hele denne forelesningsrekken, så jeg tror ikke jeg trenger å si noe mer om det,
Altså ulike logikker for hva som er det gode samfunn og det gode liv. Ulike verdifundamenter for det gode samfunn og det gode liv
Biokulturelt mangfold, altså hvordan økologi og menneskers liv
og menneskers, også spirituelle intellektuelle, åndelige liv er knyttet sammen. Dette har vi også nå veldig mye bedre kunnskap om.
- ikke minst takket være Alta-saken som bidro til en økt bevissthet rundt urfolk, også i de nordlige delene av Skandinavia.
Vi har ganske mye mer kunnskap nå. Altså, "vi" sier jeg: vi som er her nede! 2000 kilometer unna!
Samene har hatt kunnskap om dette hele tiden,men nå har også en del av oss andre fått en del av den kunnskapen.
om sammenhengen mellom et meningsfylt liv og en økologi som fungerer for en bestemt måte.
Så det, det blir jo det biokullet mangfoldet. Og så er det da til slutt kosmologiske forskjeller,
altså ulikheter som henger sammen med bio kulturelt mangfold,
- ulikheter i forskjell, grunnleggende forskjeller i måten å være i verden på.
Så det som noen vil kalle ontologi. Jeg er litt skeptisk til å bruke det ordet i den sammenhengen. Det kaller vi kosmologi
Så der ser du. Ja, det er mye. Jeg trenger ikke å si noe mer om det bildet, men det er det er altså et bilde som
ble tatt for over 40 år siden. Og vi har ikke hatt noe tilsvarende aksjon her siden av samme skala og samme omfang,
Og ikke minst med gårsdagens møte i bakhodet med Andreas Malm om aktivismen, så tenker vi - noen av oss - at det kanskje er på tide igjen.
Med noe av en lignende av et lignende format. Noe av det som også var interessant ved Alta-saken var at den
minnet oss om hvor globalisert verdens diskurs er blitt, og hvordan ulike deler av den globale offentligheten virker sammen.
Altså, det er jo ikke en global offentlighet. Altså måten - Det jeg forsøker å si er at
det ble internasjonal oppmerksomhet rundt samenes rettighetskamp, noe som skapte en bumerang effekt på den norske regjering,
og som tvang den norske regjering på mange måter, presset den norske regjering til å ha en
- til å etablere, utover på 1980-tallet, en annen politikk overfor det eneste urfolket i Skandinavia,
noe som til slutt førte til, etter cirka 10 år, at de fikk sitt eget parlament, og at kongen bad om unnskyldning.
Det er en stor seier, altså Alta-saken ble tapt. Demningen ble ble bygget,
men det var veldig mye annet som ble vunnet som et resultat av denne kampen.
Det er også en lærdom tror jeg.
OK, jeg har også lyst til å nevne at siden et tema har vært forholdet mellom, altså aktivisme og det å på en måte holde holde sin sti ren og bevare dyden som
akademisk forsker, som ikke ønsker å delta i den sivile samfunnet. Så har jeg bare lyst til å nevne at et par flere.
men dette er de to jeg husker best. Ledende, norske akademikere var dypt engasjert i både Alta saken og i andre utbyggingssaker.
Jeg husker Nils Christie. Jeg så han på TV rundt 1980. Og da sa han det - da spurte de ja, er det ikke, er det ikke fryktelig ekkelt der oppe da.
Det er jo så kaldt. "Ja, jeg synes det skal være litt ekkelt jeg fordi det er jo en viktig sak." sa han.
Så han, Nils Christie deltok, professor i kriminologi, som også var engasjert i andre spørsmål knyttet til blant annet skole og selvfølgelig kriminalitet
Og Arne Næss, som jo er enda mer kjent, grunnlegger av dypøkologien, og dette bildet er egentlig juks altså.
Det er, som mange sikkert vet; dette bildet ble tatt en annen gang. Det er ikke ok, det er ikke fra Alta. Arne Johan Vetlesen nikker...
Det ble tatt under Mardøla-aksjonen noen år tidligere. Jeg fant ikke noe bilde av han i Alta, i farten
Så han blir båret bort av 2 politimenn, og du ser at de har en høflig passiar hvor jeg tipper at arne sier sånn at:
ja, jeg forstår jo at dere bare gjør jobben deres, men du vet jo at i et demokrati så må man av og til ty til sivil ulydighet for å fremme umistelige verdier.
Og så sier de: ja da, ja da professor, vi gjør bare jobben vår vi.
Altså du hører liksom denne. Så det var en del, men det foregikk under dannede former. Det er ikke sikkert det vil være like dannet senere.
men faktum er altså, at her ser vi da at akademikere deltok
Og jeg er personlig av den overbevisning at den beste forskningen er den som har er en eksistensiell dimensjon,
Altså hvor det er noe som står på spill. Det trenger ikke å være å forandre verden og gjøre verden et bedre sted, selv om det ofte er det
Det kan også være at det er en nysgjerrighetsdrevet forskning som gjør at man ligger våken om nettene fordi det er noe man lurer på.
Men den har en eksistensiell side. Det er noe som står på spill for forskerne Dette merker vi når vi leser forskning.
Noe er pliktarbeid. Jeg er nødt til å ha 5 publikasjoner, hvis ikke får jeg ikke opprykk,
og andre ganger er det: "Dette er jeg bare nødt til å få sagt, for det er bare så innmari viktig å få sagt det."
Så det er ikke noe enten eller, men men det er nå slik. Skal vi se.. å ja tiden går! Ja, men jeg har lyst til å bare nevne at en bitte liten skal vi se
Nei, jeg dropper. Jeg hadde en bitteliten anekdote fra Mauritius. Kanskje jeg kan ta den senere? Nei, jeg tar den med en gang.
Jeg tar den med en gang. Ja, fordi i mitt eget liv, så endte jeg opp med å gjøre andre ting i en del år enn problemstilling knyttet til urfolk, miljøklima og så videre.
Selv om det var mitt første politiske engasjement, så jeg jobbet med etnisitet og nasjonalisme.
Feltarbeid på Mauritius og noe som er litt interessant i den sammenhengen er at på Mauritius
så var altså 52% av øya dyrket opp av sukker og sukkerplantasjer. 52%!
Og sukkeret er jo, for det første, en fremmed art, den kom fra sørøst-Asia og, for det andre, hva forteller dette oss om?
Hva kan dette fortelle oss om denne øyas historie? Om livet til de som bor der nå, og om de transformasjonene som har funnet sted i den lokale økologien?
Det tror ikke jeg skrev om en eneste gang. Sukkeret er liksom der men det er helt, helt i bakgrunnen, altså av alt jeg skrev fra Mauritius.
Det var en forfatter på 1950 tallet som het Malcom de Chazal. En av de store Mauritiske forfatterne som ikke orket å bo der, så han flyttet i Frankrike, er et lite sted.
Så hvis man syns Norge er trangt, så bør man prøve å bo på Mauritius..
Så han flytter til Frankrike og han skrev en bok på 50-tallet, hvor han skrev at "A Maurice on cultive la canne-a-sucre et les prejuges"
Altså, "På mauritius dyrker vi sukkerrøret og fordommene".
Og faktum er at i mine første 10 år som forsker på mauritius,så så jeg bare på den siste delen av den setningen og ikke på den første.
Og det er også litt tankevekkende, og det forteller oss noe om hvordan det intellektuelle fokus, det akademiske fokus, også har flyttet seg i løpet av relativt kort tid.
Hvordan det nå er, ville vært nesten utenkelig for meg, å skrive noe selv om etnisitet eller nasjonalisme for Mauritius uten å ta inn den økologiske dimensjonen.
Og dette ser jeg også på aktivister der nede, at de er blitt stadig mer opptatt av grønne spørsmål, av reformer av fossilt brennstoff, av utslipp og av mangfold.
OK. Så antropocen som game changer: Altså, det har jeg allerede nå sagt litt om
Vi kan også snakke mer om det i diskusjonen, men hvordan? Hvordan intellektuelt liv også i de såkalte HF og SV fagene,
- inkludert teologi - i påfallende grad har flyttet seg bare siden århundreskiftet
i retning av et større engasjement for å forstå økologi,
og kanskje til og med også et større normativt engasjement, altså, for å gjøre noe med vårt forhold til til naturen.
Det har vært en eksplosiv, en voldsom endring bare på bare cirka 20 år.
Og påstanden jeg da starter med - som kan diskuteres selvfølgelig- Det er at ....
- og jeg skal utdype den på forskjellige måter- at inntil nå har det vært en generell økning i kompleksitet,
fleksibilitet, og det jeg etter hvert vil kalle semiotisk frihet på denne kloden.
Nå begynner jeg plutselig å snakke om verden, ikke sant? OK, jeg er ferdig med "stedet". Nå er det, ja, verden - the world!
Og påstanden er da at denne utviklingen nå er i ferd med å bli reversert Altså vært en økning i semiotisk frihet. Økning i mangfold, i kompleksitet
i fleksibilitet, i muligheter, i alternativer og denne utviklingen er nå i ferd med å bli reversert.
Noe som i så fall er ganske alvorlig. Og for å forstå dette, så har jeg da noen gode hjelpere, og her er et par av dem.
Som som jeg har hentet inspirasjon fra og anvender på dette prosjektet, og den ene er Gregory Bateson som var en tverrfaglig tenker.
Han regnet seg selv alltid hele sitt liv som biolog. Han var utdannet som antropolog.
jobbet med psykiatri, med delfinkommunikasjon og var med på å utvikle kybernetikken, men han var en rastløs person som hadde lett for å kjede seg
og var en teoretisk veldig original tenker og et par av begrepene som jeg henter fra han i den sammenheng.
Det er fleksibilitet da definert som ubrukt potensiale for endring.
Altså fleksibilitet, det er slingringsmonn. Det er alburom. Det er det du har å gå på. Det er det du kan gjøre annerledes.
De alternativene som ikke er låst. Det er sånn hvis vi snakker om fleksibilitet i våre budsjetter på universitetet,
så er det de pengene som ikke er bundet opp til lønn og drift. De vi kan ha det gøy med, ha konferanser og arrangere kurs og sånt noe for.
Mens når man ikke har fleksibilitet, så er alt bundet opp. Det er når man har så mye gjeld at man ikke engang har råd til å ta trikken.
Fordi man må betale avdragene, men dere skjønner hva jeg snakker om når jeg sier fleksibilitet i sammenheng med biokulturelle systemer, ikke sant?
Det er de alternativene vi har. Og så er det altså double bind, det er et begrep jeg bruker en del, men det skal jeg ikke gjøre denne forelesningen, -
-så jeg sier bare veldig kort at det handler da om dilemmaer som ikke har noen enkel løsning, altså uløselige dilemmaer
som ofte har en sånn selvrefererende dimensjon. Uansett hva du gjør, så blir det galt.
Jesper Hoffmeyer - mindre kjent, også var veldig spennende, og her er det jo en kobling til Andreas Malm,
som jeg vet ikke om du er klar over, men altså din gamle lærer Alf Hornborg, som også er en gammel kumpan av meg - professor i humanøkologi.
Han var opponent på Jesper Hoffmeyers doktoravhandling i sin tid i København. Altså Hoffmeyer tok doktorgraden sent. Han hadde skrevet mange bøker før,
men så tok han denne store doktorgraden, doktoravhandlingen om biosemiotikk
Biosemiotikken er da en lesning av prosesser både i natur og kultur, som utveksling av tegn.
Som kommunikasjon. La meg ta ett eksempel fra Hoffmeyers forskning, bare for å illustrere hva dette handler om. Husk på at den underliggende påstanden her er, eller hypotesen -
hvis vi skal kalle det noe sånt som skal testes ut - det er at det er en reduksjon i semiotisk frihet.
Og hva er da semiotisk frihet? Jeg sier jo det er alternativer. Det er muligheten til å gjøre ting annerledes.
Det ligner på Batesons fleksibilitetsbegrep, men det er har en en semiotisk side. Altså det er de tegnene du kan utveksle på nye måter. Ulike organismer har varierende
grader av semiotisk frihet, så en sjimpanse har større semiotisk frihet enn en metemark fordi den har
flere alternativer. Den har flere handlingsmuligheter. Et større handlingsrom; den har rett og slett en rikere utvalg av tegn.
Og hvis vi nå tenker oss et par andre dyr, et av Hoffmeyers egne eksempler. Et par tre dyr, ok.
En mun, ikke laboratoriemus, men en vill mus. Og en slange. Slangen jager musen. Musen løper så fort den kan, gjemmer seg bak
en busk, ligger helt stille bak busken, ikke en vibrasjon i bakken, ikke sant. For slangen merker ikke at den er der.
Slangen ser den ikke, så den snur hodet litt hit og dit og så bare sniker den seg av gårde i en annen retning.
Så kommer en hund. Nå vet dere hva jeg skal si, ikke sant. En hund jager den samme musen som nå slapp unna slangen.
Musen gjør akkurat det samme, løper så fort den kan, gjemmer seg bak busken, ligger helt stille uten å lage noe lyd eller vibrere i bakken.
Hunden snuser litt, og så går den i motsatt retning for å overraske musen.
Og fanger den.
Så hunden har i denne forstand, og jeg tror i de fleste sammenhenger, større semiotisk frihet,
flere handlingsalternativer, flere muligheter til å utveksle tegn, en større rikdom, enn slangen.
Jeg skriver altså semiotiske stillaser, altså det det som Hoffmeyer kaller semiotic scaffolding,
Og det er da vår umwelt, vår omverden.
Det er de impulsene vi får fra omverdenen, som kan trigge, som kan stimulere vår semiotiske frihet.
Som kan gi oss muligheter
til semiose, som vi ellers ikke ville hatt. Et eksempel som ofte nevnes - jeg har ofte nevnt det selv, jeg er sikker på at andre også har det -
Det er at hvis Wolfgang Amadeus Mozart ikke hadde vært født inn i en familie med god råd og mye musikk
i Salzburg, men i en inuittfamilie på Grønland, så er det ikke sikkert at han ville ha skrevet rekviem.
På samme tid på midten av 1700-tallet - det er ikke sikkert han ville skrevet rekviem. For han hadde ikke det semiotiske stillaset
som gjorde ham i stand til å forløse det helt klart iboende enorme musikalske talentet.
Vi er relasjonelle, ikke sant? Vi er relasjonelle og prosessuelle. Omverden har enormt mye å si.
Så ok, da har jeg gjort unna den biten. Nå er jeg litt i feil rekkefølge her, den skulle komme først.
Den store akselerasjonen ... Denne type bilder har dere sett mange ganger, med bratte vekstkurver,
særlig etter annen verdenskrig, på veldig mange områder og veldig mange fler kunne ha vært tilføyet.
Så store demninger med papirproduksjon, men ser dere at det er en der som flater ut? Det kommer jeg til: Marine fish capture,
altså fanget fisk som ikke er drettet opp, fisk som ikke er husdyr, men som er ville.
Den den kurven har flatet ut, men det vi vet jo litt om hvorfor det. Ellers så ser vi et tap av tropisk regnskog og så videre.
Det er bratte vekstkurver på veldig mange områder.
Og i min egen forskning, så har jeg da holdt på med -
- ikke bare den store akselerasjonen, men faktisk også akselerasjonen av akselerasjon siden slutten på den kalde krigen, -
- som har vært bemerkelsesverdig for veldig mange områder.
Og ikke minst innenfor ressursbruk, men også på områder som har å gjøre med informasjonsteknologi.
Og dette henger sammen med konvergensen i en del globale prosesser.
Altså mobiltelefonen, internett - dukket opp omtrent samtidig, ble allment tilgjengelig tidlig på 1990-tallet, samtidig
som Nelson Mandela slapp ut fra fengsel, den indiske økonomien ble stadig mer deregulert, og det ble slutt på den kalde krigen, selvfølgelig.
Og etter et par år så kom WTO - World Trade Organization - med et uttalt mål om å sikre frihandel over hele verden
og som da erstattet GATT og en del bilaterale handelsavtaler, og gjorde små økonomier ekstremt sårbare for konkurranse.
Så den globale nyliberalismen seiret.
Ok, det er noe her i denne utjevnevningen av
forskjeller som resulterer, altså som som er en effekt av denne akselererte akselerasjonen,
som minner om for eksempel nasjonsbygging, som også er en form for utjevning av forskjeller.
Ernest Gellner skrev i sin veldig innflytelsesrike bok om nasjonalisme, Nations and Nationalism, om det han kaller kulturell -
- Nei, han kaller det faktisk sosial entropi, det egentlig feil - han burde sagt kulturell entropi,
men han sier sosial entropi altså utjevningen av forskjeller som et resultat av nasjonsbyggingen.
Folk begynte å snakke de samme dialektene. De søkte seg inn på de samme skolene, de begynte å gå i makne gensere.
Hvis du bodde i Hamburg, kunne du lett søke jobb i München. Du fikk nasjonale arbeidsmarkeder, du fikk et nasjonalt byråkrati og så videre.
Det finnes flere nasjonalismeteoretikere som har vært inne på lignende ting, Benedict Anderson. Imagined communities handler også for en stor del om
utjevning av forskjeller innad i hvert enkelt land, standardisering av språk, standardisering av grenser og av -
- subjektiv identifikasjon, hvor nasjonen ble som primær kilde til identifikasjon.
Så nå er det kanskje i vår tid vel så relevant å snakke om, i stedet for å snakke om Seeing Like a State,
Altså staten, ikke sant, som enhet
Så kunne vi kanskje begynne å tenke "seeing like a transnational corporation", og da vil du få et litt annet resultat,
fordi du ville få de samme prosessene av utjevning og nivellering, og altså fravær av forskjeller. Men projisert opp på et globalt nivå.
Så det er noe av noe av tanken bak overheating. Nå skal jeg bare nevne noe flere -
- veksttendenser. Dette er selvfølgelig ikke noen utfyllende beskrivelse, det er bare en antydning om noen av områdene hvor vi ser denne enorme veksten.
Altså energiforbruk. Mange tror kanskje at kull var noe sånn viktorianske greier seg om egentlig gikk av moten på midten av 1950-tallet
Eller 1970-tallet, for da sluttet det å lukte kull i engelske storbyer, men som dere ser av denne kurven:
Kullet lever videre i beste velgående, og en av de største kull produsentene i verden er nå Indonesia.
Den nest største kulleksportøren i verden etter Australia er Indonesia.
Men for bare et par tiår siden var Indonesia praktisk talt ikke-eksisterende som produsent av fossilt brennstoff.
Og når vi da vet at noen av de største indonesiske kullgruvene er på Kalimantan, altså den indonesiske delen av Borneo.
Som også er kjent for sin regnskog, for sine orangutanger, for sitt artsmangfold og for sine urfolk.
Det er et mylder av folk som har ulike væremåter, tilpasninger, språk og så videre, så forstår vi at vi her står overfor en gigantisk nivelleringsprosess, en utgjevningsprosess.
Så det jeg er i alle fall et faktum. Det er orangutang. Og så er det orang asli som betyr skogfolk.
Som er som er urfolkene i Malaysia og Indonesia som blir rammet av dette. Så et annet område jeg har lyst å nevne. Det er noe jeg skriver om nå,
det er nemlig sement og betong. Høres litt kjedelig ut til å skrive om sement og betong, men det er mindre kjedelig
enn man skulle tro.
Det er i alle fall et faktum, som du ser, at sementproduksjonen i verden har steget noe ganske enormt, og det er jo ikke verken økologisk, bærekraftig eller befordrende på mangfold.
Men det er jo praktisk da, og det er billig, og på en god dag så er det også ganske bestandig
Altså det har vært en firedobling bare siden 1990. En firedobling av sementproduksjon i verden bare siden 1990.
Så filosofen Jon Elster skrev en gang en bok som het... Jeg holdt på å si roman, men det er jo ikke det.
Han skrev en filosofibok som het The Cement of Society, det var etter at han hadde oppdaget normenes betydning.
Og det var en bok om normer. Ikkesant, cement of society - det er normene.
Det som gjør at vi holder oss på matta, de som gjør at vi oppfører oss i henhold til forventninger, at vi ikke bare er sånne rasjonelt velgende individer
Og en av mine kolleger, hun skrev faktisk en avhandling i antropologi noen få år senere som het "The Society of Cement".
Det var Anne Waldrop som hadde gjort feltarbeid på en sementfabrikk i Ghana. Vi har tenkt at den den tittelen er så god at den bør kunne brukes igjen.
Og den kan vi bruke nå, nå kan vi snakke om the society of cement, og begynne med mega-demningene i Kina, og se på skyskraperne i Dubai, og trekke det helt ned på grasrotnivå.
Altså, jeg har selv faktisk gjort feltarbeid i et område hvor det var en sementfabrikk og også en kalksteinsgruve som ble brukt,
hvor det var konflikter med lokale bønder om vann og utslipp.
Men altså bare som et bilde på på de forandringene som skjer. Nå ser jeg at tiden går.
Så jeg skal skynde meg videre.
Globaliseringens store høvel, jeg har allerede sagt litt om den. Det er flere bud på globaliseringen. Antropocen er en.
Det er et stort paraplybegrep, og det er kanskje derfor da viser seg å være såpass robust fordi folk kan putte forskjellige ting i det,
men av og til må vi være mer spesifikke, og da kan vi snakke om kapitalocen
Det er jo ikke menneskeheten som ødelegger planeten. Det er kapitalismen, ikke sant? Det er vekstkapitalismen,
som har en iboende logikk som er grunnleggende destruktiv.
Så av og til er det vil være riktig å bruke kapitalocen. Jeg synes plantasjocen også er et nyttig ord av og til,
fordi plantasjen både er en realitet og en metafor på denne nivelleringen,
Altså i en plantasje så er det akkurat like mange trær som det var i den regnskogen som sto der før.
Sånn at termodynamisk sett er det ikke skjedd noe entropi - altså det er ikke økt entropi termodynamisk sett.
Det en suger til seg akkurat like mye CO2 og produserer akkurat like mye oksygen, men informasjonsmessig er den ekstremt mye fattigere,
fordi alle trærne står nå der, og de sier et eller annet, men de sier akkurat det samme alle sammen.
Det er som en verden hvor alle snakker samme type english as a foreign language.
Det sies akkurat like mange setninger, men alle sier de samme tingene. Underlig nok. Dette var noe som Ernest Gellner en gang sa,
om modernitet og nasjonalisme, men han sa akkurat det samme: "People still speak different languages, but they pretty much say the same thing". Han var en kyniker.
Jeg tror ikke han hadde rett, men han hadde sett en tendens som er den jeg snakker om. Så plantationocene kan også være en måte å snakke om om utjevningen på.
Også fordi plantasjen opprinnelig var protofabrikken. Altså plantasjen i Karibien og i sørstatene i USA
som jo var slavebasert og som dannet grunnlaget for mange av de store rikdommene i land som Storbritannia og USA.
Hans store gods, ikke sant? Landed gentry, veldig mye av det er basert på slavearbeid.
Så plantasjen har jo den lange historien, men plantasjen har også en nåtidig realitet som er helt reell og som fører til et enormt tap av mangfold
langs de linjene jeg har sagt. Altså regnskogen blir erstattet av plantasje, og det kan også det anvendes som metafor på noe av det som skjer i det kulturelle liv.
Homogenocen er også et ord jeg er litt svak, for som jeg låner av -
- vitenskaps... altså hva er det han er for noe da - altså han skrev i hvert fall bøker. Han skrev gode bøker, og er jo nærmest en slags vitenskapsjournalist:
Charles Mann, som skrev boken 1493. Det er meget god tittel, og det er jo da en videreutvikling av tesen om den colombianske utveksling,
altså det colombian exchange, et begrep som ble innført av miljøhistorikeren Alfred Crosby på 1970-tallet
og som ikke slo så veldig godt an den gang. Det var ikke så mange som likte boken den gangen, men den har vokst litt etter hvert i anseelse.
The Colombian Exchange. Den colombianske utveksling handler da om den enormt akselererte flyten av
planter, dyr, ideer, mennesker, styringsformer, personforståelse over verdenshavene, som begynte med de europeiske erobringene og koloniseringen,
og som selvfølgelig har tatt fullstendig av i ettertid, og som har ført til homogenisering. Altså søtpoteter i Kina, kakao i Ghana, kaffe i Brasil, kveg i Argentina osv.
Hva er det Peer Gynt sier når han skryter av hvordan han fått pengene sine. Var det "gudebilder i kina og negere til Carolina"?
Altså ikke sant, det er sånn han har drevet på da og og samlet inn penger.
Peer Gynt holdt jo på litt før stykket ble skrevet, tror jeg litt sånn rundt napoleonskrigene.
En tid da den colombianske utvekslingen allerede var i full gang, og det er ikke akkurat slik at den har fortsatt.
Så poenget er at trusler mot mangfold er udiskutabel uavhengig av terminologi.
Så i en viss forstand lever vi nå i 2020-årene i en verden som er innrammet av smarttelefonen og shipping-containeren.
Som et bilde på den tendensen vi ser. Det som er med shipping container er jo at
- og det er veldig mye å si om containeriseringen av av shipping.
Containeriseringen av shipping har jo samme strukturelle form -
- som overgangen fra den klassiske kullgruven til oljeplattformen. I en moderne havn jobber det bare noen få mennesker som sitter høyt oppe i kraner, stort sett.
Der det i gamle dager jobbet store antall arbeidere som var akkurat som gruvearbeidere.
Mange av dem har fagorganiserte, de var hissige, de kunne streike og de kunne stanse forsyningslinjene, og de hadde i realiteten ganske stor makt.
Akkurat som gruvearbeiderne i de klassiske kullgruvene Det er beskrevet at Timothy Mitchell i boken Carbon Democracy.
Så shippingcontaineren, veldig godt bilde også fordi alle disse containerne er helt identiske - vi ser at enten heter Mærsk eller Hanjin eller whatever,
så har de nøyaktig de samme dimensjonene, og man har måttet bygge om skip, bygge om havner, bygge om jernbaner for å tilpasse seg containeriseringen
Så et veldig godt bilde synes jeg på på denne homogeniseringen, standardiseringen Og forøvrig, dere husker Ever Given.
For litt over et år siden. Ever Given, dette gigantiske containerskipet som satte seg fast som en propp i Suezkanalen og nektet å flytte på seg.
Det var et ganske stort skip, altså noen av dere så bilde av disse gravemaskinene
som prøvde fortvilt å krafse bort nok sand sånn at Ever Given kunne komme seg løs.
Sannheten er at disse maskinene som så ut som bittesmå leker, de var store gravemaskiner, altså store, digre gravemaskiner, man så bare bitte bitte små ut.
Og faktum er at containerskip som bygges i dag, de er cirka tre ganger så store som containerskipene som ble bygget i 2002.
For 20 år siden, de er cirka tre ganger så store. Så det er ikke så rart at de setter seg fast av og til.
Og noen av begrensningene med hensyn til størrelse på disse skipene
det er jo sånne ting som Suezkanalen, sant, for de må jo komme gjennom Suezkanalen. De kan ikke være for store.
Men bare på dager uten vind har vi nå lært.
Da har jeg snakket i tre kvarter, det sier klokken min nå, og nå er jeg over i hoveddelen av forelesningen. Nei da, ta det helt med ro,
men da skal jeg si litt til slutt om matsystemet, som er det jeg skriver om i øyeblikket, altså hvordan homogenocen og den colombianske utvekslingen -
har betydelig ettervirkninger og skaper stor sårbarhet innenfor mat. Og vi kan studere dette i den enkeltes kjøkken, eller vi kan studere den i den industrielle matproduksjonen.
Og vi kan se på alle nivåene mellom. Hvor vi altså fra 6000 spiselige planter som mennesker har benyttet seg av i vår kulturhistorie, og vi har spist deler av mange flere.
Så er vi nå nede i cirka et dusin som dominerer, og vi får halvparten av energien vår fra hvete, ris og mais, og det er ganske få varianter av er av dem -
takket være den grønne revolusjon, som jo ga Norman Borlaug Nobels fredspris i 1970.
Den norsk-amerikanske arkitekten bak den grønne revolusjon. Han holdt på i årevis med å lage hybrider krysninger
og avle frem planters, altså hvetesorter som hadde korte aks.
For det er bortkastet energi å lage høye aks. Korte aks og store frø.
Det har jo reddet millioner fra sultedøden, men det skaper også mine fleksibilitet.
Og en påminnelse der som kan være nyttig er jo da den irske potato blight, altså den irske hungersnøden på 1840-tallet,
som skyldtes en en sykdom som rammet poteten, og der var en av grunnene til at den rammet så hardt at praktisk talt hele den irske potetavlingen forsvant.
Og de levde av poteter. For det første, kunne de ikke hatt liksom litt -
- bygg i tillegg da? Hvorfor måtte de bare ha poteter, kan man si i ettertid. Men jeg vil i stedet si: Kunne ikke hatt mer enn én variant?
De hadde én type ved potet som da var sårbar for denne sykdommen, og dermed ble hele den irske potetavlen utradert.
Og når nå skjønner dere litt mer av hva jeg mener når jeg sier at det er en reduksjon i semiotisk frihet, altså et tap av alternativer-
-fordi vi satser alt på ett kort, og dette gjelder på veldig mange områder.
Hass-avokadoen, jeg kunne holdt en hel forelesning om Hass-avokadoen. Det er det ikke tid til nå, men den blir da utviklet av Rudolf Hass, et postbud.
- som hadde innvandret til California og bodde der på 1920-tallet, men han var også amatørgartner, og den viser å ha en del egenskaper som gjør den ekstremt konkurransedyktig.
Så nå er det noe sånn som 85% av verdensmarkedet som er dekket av hass-avokado. Som er én av veldig mange varianter av avokado.
Og vi kunne fortsette, nå ser vi at jeg har skrevet litt om det, men jeg skal ikke sankke så mye om det, men altså -
- fjærkre, svin og så videre. Men i stedet for å snakke om alle, så -
- hopper jeg veldig fort. Jeg får 5 minutter til, ikkesant Marius?
Det er bra.
Fem minutter til. Et perspektiv som er i slekt med dette er George Ritzer, den amerikanske sosiologen, og hans bok: The McDonaldization of Society, en morsom bok -
- og lærerik, fra tidlig 1990-tallet, som har kommet i flere utgaver siden, hvor han bruker da McDonalds som McDonaldisering
som et middel til å forklare unge studenter om Max Webers teorier om rasjonalisering og byråkrati.
Det er smart, det er listig. Alle har et forhold til McDonalds. OK, du drar til Tokyo, det er de samme greiene, ikke sant? Drar til New Delhi,
og det er samme greiene, med ett unntak da: De har ikke okseburgere, av åpenbare grunner, men de har lammeburger og det er nokså likt.
Her ser dere da hvor stor kulturell variasjon det er mellom ... Det er jo litt variasjon da. I Zürich har de altså "Rösti-Wochen".
Og i Istanbul er det altså halal-burgere, men da vil jeg også igjen sitere Clifford Geertz, som en gang sa at "cultural differences will remain, the french will never eat salted butter.
But the good old days of widow-burning and cannibalism are gone forever."
Så dere skjønner altså den variasjonen her, det er ikke -
- den stikker ikke så veldig dypt, og han snakker da om modulisering, forenkling, standardisering.
Og jeg vil minne om et par ting til som også er ganske godt kjent. Mange av dere har sett denne figuren allerede.
70% av alle fugler er nå fjærkre, de fleste av dem kyllinger, og de fleste av disse kyllingene tilhører bare 3 raser.
Det var hundrevis bare for et par-tre generasjoner siden, akkurat som med svin.
Det var en enorm variasjon, nå er nesten alle svin det som kalles "large white", altså stor yorkshire, kalles den av og til i Norge.
Nesten alle svin - 30% er ville. Og når det gjelder pattedyr, så er jo situasjonen enda verre. 36% er oss. 60% er våre husdyr, stort sett svin og kveg.
Og der er det også slik som jeg sa, de aller fleste svin er nå én type, enten du er på en svinefabrikk i Kina,
en skyskraper i Kina hvor de lager svin, eller en skyskraper i Danmark hvor de lager svin - så er det large white, det er den samme rasen.
Og innenfor storfe så er 95% av av amerikansk storfe den samme rasen, sånn at det er veldig mye mindre variasjon.
Og 4% er ville dyr, altså det vi tenker på som ville dyr.
Og med hensyn til noen dyregrupper ser det riktig, riktig dårlig ut, altså i for eksempel ferskvannshabitater og våtmarker.
Der ser det veldig dårlig ut. De blir jo drenert fordi de skal brukes til motorvei og infrastruktur og landbruk og beitemark.
Så det ser ikke så bra ut.
Har vi da havets palmeoljeplantasjer, og noe som da er vesentlig å se ved det her, - altså for å forstå noen antropocen-effektene, og det hjørnet vi har valgt oss opp i -
- det er at til tross for enormt økt innsats med hensyn til å fiske fisk som da svømmer fritt omkring - villfisk,
så er avkastningen i ferd med å flate ut. Den har flatet ut, til tross for enormt økt innsats.
Så blir reelt sett mindre vill fisk i havet, men til gjengjeld blir det mer oppdrettsfisk.
Så det er den nye oljen. Det er havets palmeoljeplantasjer. Og jeg så dere ser jo
veldig tydelig hva som hva som er tendensen, og hvis den nåværende tendensen fortsetter, hvordan det vil se ut om ikke så forferdelig mange år.
Men jeg har lyst til å fortelle bare én liten historie helt til slutt.
Som er en av de jeg liker aller best.
Den er jo ikke noen spesielt festelig historie den heller, men den minner oss om den sårbarheten som vi har skapt på en litt mer uskyldig måte -
- enn den sårbarheten som skiller for eksempel avhengighet av en type potet eller en type hvete.
Fordi hvis den da ikke fungerer lenger, hvis noe går galt, så har man lite, så har man ikke noe galt på.
Altså man har ikke den semiotiske friheten fordi man har alle disse hveteåkrene ved siden av hverandre
fra Ukraina til midtvesten og alle sammen sier det samme. OK, de sier de samme tingene.
Og kan derfor også bli smittet. Når én blir smittet, så ryker alle. Så historien om Gros Michel.
Gros Michel - Feite Mikkel, som vi ville kalt ham på norsk. Han han var en -
Han var en ordentlig støver fordi Gros Michel var da en bananvariant som var alet frem gjennom veldig mye prøving og feiling.
De aller første villbananene var jo egentlig ikke spiselige. De hadde veldig store frø, i Sørøst-Asia, men så ble de gradvis foredlet av mennesker som ville ha spiselige bananer, -
og så fikk man etter hvert i grunnen tusener av bananvarianter fra store plantains, ikke sant, sånne grove kokebananer,
som fremdeles er en veldig viktig del av kostholdet i store deler av verden, til disse bitte små fingerbananene som man kan få på karibiske øyer, -
som er veldig små og søte, og du spiser en i en munnfull. Og så er det de mellomstore som er de man får liksom på Kiwi her borte på trikkesløyfen.
Og de er ikke lenger Gros Michel, men de hadde vært det, hadde det ikke vært for en ting.
For Gros Michel gjorde furore for den hadde tykt skall. Den kunne modes underveis. Det kom kjøleteknologi omtrent samtidig.
Som gjorde det lett å frakte bananer over verdenshavene til tempererte områder hvor det ikke gikk an å dyrke bananer.
Så da den første skipslasten med Gros Michel ankom i New Jersey, så gikk jo folk - unnskyld meg altså - de gikk helt bananas.
Fordi de hadde aldri spist bananer før, og tenk dere det første møtet med en banan
når man aldri har spist en banan. Jeg husker mitt første møte med mango.
Jeg hadde bare lest om mange, hadde bare hørt eventyr om mango, ikke sant. Så fikk jeg spise denne
vidunderlige frukten selv, og jeg tror folk som da opplevde sin første banan, de glemmer aldri.
Så den slo veldig godt an, og den spredte seg fort, og man begynte å dyrke den fra Filippinene til Venezuela, ikke sant?
Og Gros Michel dannet også grunnlaget for bananrepublikken, i kombinasjon med kjøleteknologien
Bananrepublikken, altså det at United Food Company praktisk talt eide flere sentralamerikanske land, og kun innsette og avsette diktatorer etter forgodtbefinnende.
Det skyldes Gros Michel og kjøleteknologien. Så slike sammenhenger er ikke uinteressante hvis man tenker på effektene av globalisering og homogenocen.
Men det jeg skulle si om Gros Michel var egentlig noe helt annet, nemlig at utover på 1900-tallet ble den angrepet av en skummel soppsykdom.
Det som het Panama-syken, mange av de kjenner den historien, Panama 1 blir den kalt.
Og den tok knekken på praktisk talt alt som var av Gros Michel over hele verden, så verden var på vei inn i en dyp banankrise på 1950-tallet.
Hadde de i stedet satset på en 10, 15, 20, 30, 40, 400 varianter av bananer, så ville ikke dette ha skjedd, for da ville noen ha vært motstandsdyktige,
Så den gikk (??). Vel, hadde industrien lært noe av dette? Nei
Nei. Så det de gjorde da Gros Michel var på vei til å få bananprisen i verden til å gå helt til himmels,
var at de gikk over til én annen variant, nemlig cavendish. Akkurat som man satser alt på "big white", ikke sant.
Alle skal lære engelsk. Alle skal publisere de samme tidsskriftene og så videre.
Og alle skal tilhøre de samme plantasjene, Så måtte de ha en. De tok én, og det var cavendish.
Og nå er historien i ferd med å gjenta seg for nå er Panama 4 oppdaget, og den den giver løs på cavendish, som var resistent mot Panama 1, -
- som er en slektning av Panama 1. Så det er en fare for at vi står overfor en banankrise igjen.
Det kommer ikke til å føre til hungersnød, men dette er et bilde på andre større og mer alvorlige prosesser, -
- hvor vi har tapt fleksibilitet, og jeg gjentar at vi har tapt det jeg kaller semiotisk frihet - handlingsrom, fleksibilitet, mulighet til å gjøre ting annerledes
på grunn av ensretting, homogenisering, stordrift, effektivitet og til syvende og sist kravet om fortjenesten.
Så her er da noen noen konklusjoner. Jeg tror jeg bare lar dem stå.
Ja, jeg tror det er noe mer å si om den. Jeg tror egentlig det har ligget implisitt i alt jeg har sagt.
Det er der jeg er nå, og dette er slutten på første akt, den tragiske akten,
så vil dere få de litt mer oppbyggelige aktene etter hvert. Kanskje hvis vi fortsetter dette kurset neste år.
Tusen takk, da gir jeg ordet til Andreas, så skal du få lov å opponere.